Geir O. Rønning 

Hans Skjervheim: ”Deltakar og tilskodar” 
Første gang publisert 1957.

Generelt
Hans Skjervheim: 1926-1999, Professor i filosofi, Univ. i Bergen. Sentral i den norske positivismekritikken på 1960-tallet (sammen med Dag Østerberg, og Audun Øfsti). Positivismestriden starter med Skjervheims magisteravhandling, utgitt på engelsk 1959: Objectivism and the study of man. Kritikken rettet seg mot positivistisk enhetsvitenskap: kausalforklaring av atferd innenfor en deduktiv-nomologiske forklaringsmodell. (”Det fins bare en form for kunnskap, vitenskap, og bare en form for vitenskap, naturvitenskap.”) Skjervheims særegne bidrag her var å aktualisere en kontinental filosofitradisjon, Descartes, Kant, Hegel, Marx, Kierkegaard, Husserl, Sartre og Heidegger, i forbindelse med debatten om samfunnsvitenskapelig metodologi og fagpolitikk.

Grunnbegreper 
Det grunnleggende begrepsparet i teksten er:
Objektiverende forhold, subjekt- objekt-forhold, tilskuerperspektiv vs.
subjekt-subjekt-forhold eller intersubjektiv relasjoner, deltakerperspektiv.
Samfunnsvitenskapene (eller annen ekspert-kunnskap) kan aldri innta et rent objektiverende perspektiv, uten å misforstå sin egen rolle som subjektivt prosjekt.
Selvreferanseproblemet: Alle vitenskapelige teorier om menneskelig praksis må også kunne gjøre rede for vitenskap som en type menneskelig praksis. 

Konsekvenser for samfunnsvitenskapen
Skjervheims kritikk av objektiverende vitenskap i dette essayet aktualiserer noen grunnleggende poenger fra positivismekritikken. Som en antydning kan man skille mellom fire grunnantakelser. Felles for disse er Skjervheims insistering på at vitenskapelig kunnskap ikke kan innta noe privilegert ståsted utenfor samfunnet, og derfor må ta selvreferanseproblemet på alvor.

1.	Samfunnsviteren er også selv alltid (frivillig eller ufrivillig) et handlende subjekt innenfor det samfunnet hun studerer - inngår som en del av sitt eget forskningsobjekt med mulighet til å forandre det, og innebærer derfor potensiell maktutøvelse eller frigjøring. Samfunnsvitenskaplig virksomhet forutsetter derfor implisitt en normativ begrunnelse.
2.	Samfunnsvitenskap omhandler alltid potensielt fri menneskelig handling, og kan ikke operere med objektiverende kausalforklaringer.
3.	Samfunnsvitenskapelig kunnskap har heller ikke grunnleggende annen karakter enn aktørkunnskap. Samfunnsvitenskapelig begrepsdannelse kan ikke gå bak samfunnsmedlemmenes egen selvforståelse uten å innreflektere denne. 
4.	Alle former for relativisme (f.eks. nietzscheansk poststrukturalisme) må avvises fordi den er selvoppløsende i forhold til utsigerens egen posisjon. (Utsagnet - ”all kunnskap er uttrykk for makt eller interesser” - må også gjelde for dette utsagnet selv.)