Geir O.Rønning

Alfred Schütz

1  Den fenomenologiske tradisjonen

Grunnlegger: Edmund Husserl (1859 -1938)
Hans tre viktigste elever:
Martin Heidegger (1889-1976) (eksistensfilosofi, fundamental-onotologi)
Jean Paul Sartre (1905-1980) (eksistensialisme, situasjonisme)
Maurice Merleau-Ponty (1908-1961) (sansning, kroppslighet)

Husserls verk er svært mangetydig og hans etterfølgere beveget seg langt fra sin læremester. Det kan imidlertid antydes noen sentrale poenger: Utgangspunktet er det erfarende og handlende subjektet forstått som intensjonalitet, ”rettethet”. Subjekt og objekt må forstås som gjensidig konstituert - bevissthet er alltid bevissthet om noe, og objektet er bare noe bestemt for det erfarende subjektet. Fenomenologien kan ses som en reaksjon på den framvoksende positivistiske forståelsen av vitenskap i det 20.  århundre. Prosjektet var å gi en alternativ (ikke-positivistisk) framstilling av vår subjektive erfaring av verden, men samtidig med vitenskapelig stringens.

Erkjennelsesteori: Kritikk av empirisme: Erfaring er ikke passiv mottakelse av fysiske sanseinntrykk, sansedata, men erfaring av meningsfulle helheter. All erfaring foregår innenfor en umiddelbart meningsfull livsverden, som utgjør en felles utematisert horisont for erfaring og handling. Vår kunnskap om verden inngår i vår subjektive livsverden og er knyttet til våre prosjekter, til vår praktiske virksomhet. Vitenskapelig kunnskap må også ses som en bestemt type virksomhet som konstituerer en bestemt type kunnskap.

Handlingsteori: Handling må forstås som utfoldelse av en intensjon - som utkast, som prosjekt. Kritikk av reduksjonisme: Det handlende subjektet er irreduserbart - kan ikke forklares med bakenforliggende årsaker - ikke reduserbart til psykologiske disposisjoner som f.eks. i behaviourisme, eller til sosiale lovmessigheter som i positivistisk sosiologi. Denne ideen blir videreført av eksistensialismens frihetslære.

Alfred Schütz (1899-1959, f. Wien – fra 1939 New York) var elev av Husserl og er grunnlegger av den fenomenologiske tradisjonen i sosiologien, med sitt hovedverk fra 1932: Der sinnhafte Aufbau der sozialen Welt (”Den sosiale verdens meningsstruktur”). Han forsøker her å ”anvende” Husserls filosofi innenfor sosiologien, kombinert med elementer fra Webers forstående sosiologi (sosial handling som meningsfull). Under USA-oppholdet ble Schütz også påvirket av amerikansk pragmatisme (John Dewey og William James), og dens vekt på praktisk handlingskunnskap eller common sense-kunnskap. Sosiologiens oppgave blir å gi en rasjonell rekonstruksjon av vår felles hverdagsvirkelighet, vår felles common sense-verden, men underlagt strenge krav om objektiv vitenskapelighet.

Schütz’ mest kjente elever er Peter Berger og Thomas Luckmann, men også Harold Garfinkel oppfattet sin etnometodologi som en empirisk videreføring av Schütz. Den fenomenologiske sosiologien har mange innsikter til felles også med andre retninger av fortolkende sosiologi med anglosaksisk opphav: Chicago-skolen, symbolsk interaksjonisme, Goffmann-tradisjonen, post-Wittgenssteiniansk sosiologi (Winch, og senere Giddens og Barnes).

2  ”The Problem of Rationality in the Social World”
(Selvstendig artikkel, senere trykt i Collected Papers 1964)

Artikkelen drøfter rasjonalitet og handling med utgangspunkt i et sitat av Talcott Parsons), der rasjonell handling defineres som et bestemt forhold mellom mål og midler: 

Handling er rasjonell i den grad den fremmer mål som er mulige å realisere innenfor handlingssituasjonen, og ved hjelp av de tilgjengelige midler som er best tilpasset målet, og som kan bekreftes av empirisk vitenskap (fra The Structure of Social Action (1937)).

En slik forståelse av rasjonell handling, betrakter rasjonalitet som evnen til å anvende midler til gitte mål. Rasjonell handling har derfor tre sentrale forutsetninger:

- Aktøren formulerer mål (preferanser) forut for og uavhengig av handlingen.
- Aktøren har kunnskap om alle handlingsalternativer, dvs. alle tilgjengelige midler og deres konsekvenser (rasjonelle oppfatninger).
- Aktøren har evne til å velge det optimale alternativet gitt målene (rasjonell kalkyle).

Schütz kontrasterer dette vitenskapelige perspektivet på handling med en fenomenologisk forståelse av handling. Fenomenologiens  prosjekt er å systematisk å relatere to nivåer i beskrivelsen av sosialt liv: sett fra den handlendes perspektiv og sett fra observatørens/samfunnsviterens perspektiv.

Artikkelen kan inndeles i to tema:
A Handlingsteori: Hva er rasjonell handling fra aktørens perspektiv (del I-VI)
B  Metodologi: Hvordan beskrive handling i samfunnsvitenskapene (del VII)

A) Handlingsteori: Hva er rasjonell handling?

Schütz kritiserer tre forutsetninger som er gjort i definisjonen ovenfor:
1)	forutsetningen om rasjonelle oppfatninger
2)	forutsetningen om rasjonell kalkyle 
3)	forutsetningen om handlingen som avgrenset enhet.

1) Rasjonelle oppfatninger
Rasjonell handling forutsetter at aktøren har vitenskapelig kunnskap om alle handlingsalternativer og deres konsekvenser, dvs. forutsetningen om ”full informasjon”.

Schütz’ kritikk: 
Vi handler innenfor en sosial livsverden, som framtrer som umiddelbart meningsfull. Vi har følgelig rasjonell kunnskap om verden, som er av en kvalitativt annen karakter enn vitenskapelig kunnskap. Vår kunnskap er ”naiv hverdagskunnskap” eller common sense-kunnskap, som er relativ til våre daglige prosjekter, og denne kunnskapen er en forutsetning for vitenskapelig praksis og vitenskapelig begrepsdannelse. 

For det første: Vi erfarer gjenkjennbare meningsfulle gjenstander og handlinger: Disse erfares umiddelbart, vi danner oss ikke hypoteser på grunnlag av sansedata, men erfarer gjenstander som noe bestemt. Iflg. Schütz preges våre oppfatninger av såkalt typifisert kunnskap, dvs. verden forstås ved at den blir gjort relevant for oss, gjennom våre fortolkningsskjemaer. Det normale er at vi ser spesielle fenomener som tilfeller av noe allment vi allerede kjenner. (eks. Vi kan gjenkjenne noe som telefon, i lys av et praktisk formål uavhengig av de konkrete forskjellene.) 

For det andre: Kunnskap er normalt ikke teoretisk, men praktisk. Typifisert kunnskap inngår i vår mangfoldige praksis. Vi kan følge kokebok-kunnskap eller oppskrifter eller tommelfingerregler. (Eks. bruken av telefonen som typifisert: Den er anvendbar til våre formål uten at vi kjenner teknologien som ligger bak, mens denne på sin side er typifisert kunnskap blant teleingeniører e.l. ) Dette betyr at kunnskap er knyttet til en intersubjektiv livsverden, fordi våre praksiser er det. Men samtidig er vår typifiserte kunnskap relativ til spesifikke handlingssituasjoner og prosjekter, ”Vår praktiske interesse er vårt eneste relevante prinsipp.” Det vil derfor være kunnskapsmessige brudd mellom horisonten for ulike sosiale praksiser, men uten at disse vil være uoverstigelige. (Eks. Forskjellen i kunnskap om byen for en kartograf, en som bor der og en tilreisende.) 

For det tredje: Vår kunnskap er i stor grad underforstått og implisitt, den preges ikke av entydighet og sannhet, men av flertydighet og sannsynlighet. Vi har enorme kunnskapsmengder som forutsetning for å kunne handle kompetent, men dette er  kunnskap vi kun har et praktisk bruksforhold til, og som vi ikke er oss refleksivt bevisst.

2) Rasjonell kalkyle
Rasjonell handling: Enhver handlingssekvens må bygge på en rasjonell beslutning, eller i det minste kunne rekonstrueres som en slik beslutning (jf. punkt 3) nedenfor). Rasjonalitet består her utelukkende i å velge mellom midler til gitte mål.

Schütz’ kritikk: 
Det må foretas et bevisst valg mellom i det minste to handlingsalternativer for at handlingen kan kalles rasjonell i denne betydningen. I svært store deler av hverdagen gir det ifølge Schütz ikke mening å si at vi velger mellom alternativer:
For det første er svært mye handling rutinisert og følger fastlagte prosedyrer uten at den av den grunn er irrasjonell eller mekanisk (eks. stå opp om morgen). (Slike handlinger kan først sies å være rasjonelle i kraft av sin relasjon til andre ikke-rutiniserte handlinger.)
For det andre skiller Schütz mellom seleksjon og valg: All menneskelig praksis innebærer seleksjon uten at det innebærer at vi velger mellom alternativer utfra en bevisst sammenlikning av deres konsekvenser. (Eks. Når vi følger en sti i forgreninger gjennom hagen, innebærer ikke det nødvendigvis å forestille seg alternativer.) 

3) Handlingsenheten
Rasjonell handlingsteori: Handling tenkes som en serie handlingsenheter ”unit act”, ”discrete acts”.

Schütz’ kritikk: 
Schütz problematiserer her hva som er handlingsenheten. Når begynner en handling og når slutter den? Handling må i et fenomenologisk perspektiv isteden ses som en sammenhengende utfoldelse av en strøm av prosjekter. Rutiniserte handlinger kan f.eks. bare forstås som en del mer omfattende prosjekter. (eks. Forretningsmannen med prosjekt om å arbeide i 10 år før han trekker seg tilbake og løper for å rekke toget.) Handling som en avgrenset enhet kan ses som et resultat av refleksjon eller rasjonalisering etterskuddsvis.

Oppsummering
Menneskelig handling er bevisst og intensjonal, og i en bestemt forstand rasjonell sett fra aktørens perspektiv, men dette må forstås på en annen måte enn forutsatt i definisjonen av rasjonell handling ovenfor.

B)  Metodologi: Hvordan framstille handling i samfunnsvitenskapene

Framstilling ovenfor forsøker å gi en forståelse av det sosiale livet sett fra aktørens perspektiv, som en mangfoldig samling  av individuelle/kollektive prosjekter. Samfunnsforskeren, fra sitt observatørperspektiv på samfunnet, må imidlertid konstruere vitenskapelige begreper (eller det Schütz kaller andre ordens begreper) som overskrider dette aktørperspektivet. Samtidig må også disse begreper forstås relativt til samfunnsvitenskap som en bestemt praksis. Samfunnsforskeren er også avhengig av typifisert kunnskap - idealtyper. Ifølge Schütz må  samfunnsvitenskapene etablere idealtyper for å kunne gi fortolkninger som tilfredsstiller vitenskapelige krav til objektivitet. Schütz viser her sin sterke inspirasjon fra Weber og påpeker behovet for å utvikle begreper om idealiserte aktører. Konstruksjon av idealtyper må bygge på tre prinsipper: 

1.	Relevansprinsippet
Valget av problemstilling setter en ramme for hvilke begreper som er relevante og dermed for valg av idealtyper. Samtidig vil valg av idealtyper vil være bestemmende for hvordan fenomenet framtrer. Kritikk av idealet i positivistisk enhetsvitenskap, med dens mål om å lage generelle teorier om lovmessige sammenhenger på grunnlag av forutsetningsløs observasjon av data (”empirical facts”). 

2. Postulatet om meningsadekvans
Samfunnsvitenskap omhandler menneskelig handling og må derfor bygge på kunnskap om motiver og om rasjonalitet. Dette er det irreduserbare grunnlaget for samfunnsvitensskap. Jf. Webers program for forstående sosiologi og dens vektlegging av fortolkning som fortolkning av subjektive motiver. Sosiologiens fortolkninger skal i prinsippet være ”forståelige for aktøren selv” i hennes egne begreper, dvs. kunne svare til fortolkninger som de aktørene det forskes på selv ville kunne gjøre av sine egne handlinger. Idealtypiske begreper kan f.eks. eksplisere aktørenes tause praktiske kunnskap.

3. Postulatet om rasjonalitet
Fordi vi ikke har tilgang til mangfoldet av subjektive prosjekter, må vi også for å kunne gripe sosial handling betrakte handlinger idealtypisk som om de var et resultat av rasjonelle beslutninger. Hvordan kan forstås i lys av del I-VI? Til tross for sin tidligere påvisning av det utilstrekkelige i den rasjonelle handlingsforståelsen, kan det se ut til at Schütz hevder at samfunnsvitenskapen i stor grad må idealtypisk forutsette at handling er rasjonell, dvs. anvende dette som modell. Det som ikke holder teoretisk kan likevel aksepteres som et metodologisk grep. (Schütz’ argument likner her på Weber, når han gir formålsrasjonell handling en metodologisk forrang).

Schütz tar imidlertid ikke opp hvordan dette tredje postulatet er forenlig med det andre. Det synes problematisk å skulle forene disse strenge rasjonalitetsforutsetningene med aktørens eget perspektiv. Schütz synes i denne teksten i det hele tatt å etablere et veldig skarpt skille mellom aktørbegreper og observatørbegreper.

Et alternativt perspektiv som også er forenlig med Schütz’ perspektiv ville være å se på livsverdenen som en intersubjektiv verden som samfunnsforskeren - i kraft av å være en kompetente sosiale aktør innenfor et samfunn - deler med alle andre sosiale aktører som også er hans eget forskningsobjekt. Det skulle  derfor være mulig å gi en objektiv, vitenskapelig framstilling av sosiale aktører, uten å gjøre idealtypiske forutsetninger om et strengt formålsrasjonelt handlingsmønster.