Notat til forelesning 21. februar 2003, GOR

Anthony Giddens: The Constitution of Society, Innledn. og kap. 1

Innledning

a)	Generelt

Giddens’ første bok Capitalism and Modern Social Theory (1971) tok utgangspunkt i klassikerne Marx, Weber og Durkheim. Hele Giddens’ verk kan ses som en videreføring av denne klassiske tradisjonen. På samme måte som hos klassikerne peker dette arbeidet i to retninger som Giddens primært har arbeidet med i to ulike perioder.

•	Sosialteori (Social theory): teori som angår "menneskelig handling og det handlende selv, hvordan interaksjon bør forstås og dens forhold til institusjoner" (CS, s.xvii), dvs. sosiologi som totaliserende begrepsapparat, som sosialfilosofisk og metodologisk tilnærming. Dette har tverrfaglig relevans for studier innenfor statsvitenskap, antropologi, sosialfilosofi, psykologi, historie, geografi osv. Dette arbeidet ble påbegynt med New Rules of Sociological Method (1976) og avsluttet med "hovedverket" The Constitution of Society (1984). Dette er Giddens' såkalte strukturasjonsteori. Men Giddens’ sosialteori er selvfølgelig også et utgangspunkt for konkrete analyser, noe som peker videre til b) og c).

•	Sosiologi, som Giddens definerer som teori "spesielt om "utviklede" samfunn" (CS, s.xvii) ) (dvs. om moderne, kapitalistiske nasjonalstater), dvs. sosiologi som samtidsdiagnose eller modernitetsteori. Etter 1984 har Giddens primært arbeidet innenfor dette feltet. Giddens understreker at modernitet har flere dimensjoner: det moderne knyttes til både nasjonalstat, kapitalisme, industrisamfunn, og til en overgripende kulturell modernisering: moderne identitet (refleksivitet, disembeddedness osv.). Han arbeidet på 80-tallet primært med de to første aspektene (stat og kapitalisme) A Contemporary Critique of Historical Materialism vol 1 og 2 (1981 og 85) og på 90-tallet med siste, som innledes av The Consequences of  Modernity (1990).

I tillegg til disse to kommer et tredje konkretiseringsnivå:

•	Empirisk samfunnsforskning. Giddens har ikke selv skrevet konkrete empirisk arbeider, selv om alle hans arbeider under 2) i stor grad bygger på nyere slike studier. Teoretisk virksomhet i betydning 1 eller 2 er ikke tenkt som utvikling av teorier som kan anvendes direkte i empirisk forskning, men gjennom begrepsutvikling bidra til dette på mer indirekte måter.

b)	Vitenskapsteoretiske forutsetninger

Giddens’ utgangspunkt i Constitution of Society er å plassere seg i forhold til det han kaller den ortodokse konsensus, dvs. mainstream amerikansk sosiologi fra 50-60-tallet, inspirert av Parsons syntese av Durkheim og Weber. Han har særlig tre vitenskapsteoretisk kritikkpunkter mot denne retningen (s.xvi):

a)	Menneskelig handling har refleksiv karakter. Handling kan ikke forstås som effekt av "krefter aktøren hverken kontrollerer eller kjenner til". Aktører er ikke uvitende bærere av roller eller strukturer, men tvert imot bevisste og kompetente utøvere av handling. Samfunnsvitenskapens vil alltid måtte forutsette og  bygge videre på denne aktørkompetansen. Med begrepet dobbel hermeneutikk understreker Giddens at samfunnsvitenskapen er henvist til å fortolke et objekt som allerede er fortolket av samfunnsmedlemmene selv.
b)	Sosial praksis som meningsfull virksomhet står i et indre forhold til språk, og språklig formidlet kunnskap. Forståelsen av språk må ta utgangspunkt i dagligspråket, forankret i dagliglivets praksis. Til tross for vendingen mot språket betegner Giddens sin tilnærming som primært "ontologisk" og ikke "epistemologisk", (i motsetning til konstruktivistene vil han beskrive samfunn ikke representasjoner av samfunn.)
c)	Av a) og b) følger det at samfunnsvitenskap ikke kan bygge på naturvitenskapelige prinsipper. For det første kan det ikke tenkes universelle lover i samfunnet, fordi sosial regularitet i stor grad hviler på aktørenes kunnskap om disse sammenhengene og deres evne og vilje til å videreføre dem. Når samfunnsvitenskapen opererer med generaliseringer vil den normalt være av den typen som bygger på sammenhenger som er kjent for aktørene selv. Mulighet for forutsigelse betyr derfor ikke at sosiale forløp er årsaksbestemte. For det andre vil det alltid være en interaksjon mellom vitenskap og vitenskapens gjenstand, samfunnsviteren er alltid deltaker. Samfunnsvitenskapelig kunnskap tas i bruk og vil slik være med å endre sin egen gjenstand. Forklaring i samfunnsvitenskap har for det tredje liten nytte av å bygge på generaliserte sammenhenger (f.eks. etter covering law-modellen for forklaring), fordi forklaring for å være fruktbar må knyttes til kunnskap om det konkrete fenomenet som skal forklares. Forsøk på generaliseringer vil derfor ofte bli svært abstrakte og tomme eller trivielle.

c)	Strukturasjonsteoriens formål

Målet med  strukturasjonsteorien er å komme bort fra (overskride, overvinne) dikotomien mellom objektivistiske og subjektivistiske forståelser av sosial praksis. 

subjektivisme					objektivisme
fortolkende sosiologi				strukturfunksjonalisme
(fenomenologi					strukturalisme
etnometodologi				post-strukturalisme
symbolsk interaksjonisme)
Teorien om rasjonelle valg			

Begge tradisjoner leder til en feilslått dualistisk forståelse av handling og struktur.

If interpretive sociologies are founded , as it were, upon an imperialism of the subject, functionalism and structuralism propose an imperialism of the social object. One of my principal ambitions in the formulation of structuration theory is to put an end to these empire-building endeavours." (CS, s 2). 

Kritikken av objektivismen retter seg mot at samfunn betraktes som en ytre tvingende realitet, hinsides aktørens handling og kunnskap. Sosiale strukturer blir dermed tematisert som "constraint", dvs.  som ytre begrensninger på handling. Struktur har primat i forhold til handling. En subjektivistisk tilnærming innebærer på den annen side at samfunn tematiseres som aktørens livsverden (samfunnet forstås uttømmende som en kulturell meningssammenheng), eller som summen av aktørens rasjonelle beslutninger. Her mangler begrep om makt og om integrasjon på tvers av tid og rom. Handling har primat i forhold til struktur. Denne subjektivisme objektivisme-dikotomien knyttes ofte til en rekke andre sosiologiske dikotomier:

individ  	samfunn
aktør		struktur
mikro		makro
sosial endring	sosial reproduksjon
frihet		nødvendighet

I likhet med Barry Barnes er siktemålet å overskride tenkemåter med røtter i Thomas Hobbes’ formulering av ordensproblemet. I sin alternative tilnærming tar Giddens utgangspunkt i den fortolkende tradisjonen, men prøver å overskride de subjektivistiske implikasjonene av denne tradisjonen. Dette innebærer ikke ganske enkelt å komplettere denne tradisjonen med strukturalistiske begreper, det ville være å bekrefte denne tenkemåten. Giddens’ anliggende er isteden å formulere handling og struktur slik at de ikke ender i dualistiske konsekvenser, men i "dualiteter" - momenter  ved den samme helheten. Dikotomiene ovenfor erstattes med begrepet strukturasjon. Grunnideen er tesen om strukturens dualitet: 

”Strukturer som både medium og resultat av den virksomheten den kontinuerlig organiserer; strukturelle egenskaper ved sosiale systemer eksisterer ikke uavhengig av handling men er kronisk involvert i dets produksjon og reproduksjon.” (CS, s.374).

Som en sentral referanse viser han til Marx’ berømte formulering: "Menneskene skaper sin egen historie, men de skaper den ikke etter eget godtykke, ikke under forhold det selv har valgt, men under forhold som er umiddelbart gitt og overlevert." (Louis Bonapartes 18. brumaire, 1852)  Som en kritikk av Berger & Luckmanns subjektivisme, kan vi si at samfunnet ikke er en sosialt konstruert virkelighet, men en sosialt rekonstruert virkelighet, som alltid allerede foreligger som et medium for sosialt transformerende handling.
	Prinsippet om strukturens dualitet betyr at både handling og struktur må forstås på nye måter som gjensidige forutsetninger. Giddens vil på samme tid omformulere samfunnsvitenskapenes ordensproblem. Istedenfor dikotomien mellom individ og samfunn stiller han spørsmålet om hvordan menneskelig praksis er ordnet og reproduseres på tvers av tid og rom. Med utgangspunkt i Goffmans begrep om "encounter" (sammentreff) ønsker han å vise hvordan slike "mikrofenomener" alltid inngår i reproduksjonen av institusjoner med store spenn i tid og rom (jf. også pensumtekst fra Consequences of Modernity). Den enkelte handling er innvevd i globale institusjoner (rom) og verdenshistoriske prosesser (tid). Struktur blir i tråd med dette forstått som regler og ressurser som sosiale aktører anvender i reproduksjonen av sosiale systemer.

Kap 1, Elementer i strukturasjonsteorien 

a) Agent - handlingsutførelse (agency)

Giddens handlingsteori tar utgangspunkt særlig i Goffman, Garfinkel og Schütz, men det filosofiske grunnlaget ligger i stor grad i Wittgensteins senfilosofi. En hovedsiktemål for Giddens er å etablere en handlingsteori som ivaretar subjektets refleksivitet og autonomi uten å bli rasjonalistisk og overbetone det intensjonale. Handling må framstilles som bevisst og intendert, men uten å redusere handling til iverksettelse av klare intensjoner gjennom rasjonelle valg. 

Giddens’ framstilling av handlingsteorien inneholder til dels et stort teknisk begrepsapparat. Her gjengis noen hovedmomenter:

•	Giddens vektlegger aktørens refleksivitet og kunnskapspotensiale (knowledgeability). Aktøren er ikke bærer av roller, funksjoner eller strukturer, men bevisst, refleksiv, kompetent og målrettet med potensiale for kunnskap om egne handlingsbetingelser og alternativer. Denne handlingsrettede kunnskapen kaller Giddens (med Schütz' begrep) felles kunnskap (mutual knowledge). Dette utgangspunktet må spesifiseres nærmere i de følgende punktene:
•	Begrepsparet praktisk vs. diskursiv bevisssthet. Aktørens refleksivitet er normalt ikke diskursivt formulert. Normalt har vi bare en praktisk bevissthet om verden og om hvordan handlingen skal utføres, ved at vi vet "hvordan fortsette" ("how to go on") i konkrete situasjoner. I likhet med Barnes bygger Giddens på Wittgensteins begrep om regelfølgende praksis og dette er også bindeleddet til Giddens’ strukturbegrep (se nedenfor). Dette er knyttet til rutinisering (og institusjonalisering) som et grunnleggende trekk ved sosial integrasjon. Aktøren praktiske bevissthet blir i vekslende omfang eksplisert, blir til diskursiv bevisshet, det å kunne gi en språklig formulering av regler, grunner for handling (jf. punkt 3). 
•	Handlingen er ikke en serie avgrensete enkelthandlinger eller rasjonelle beslutninger, men kontinuerlig flyt, durée, av handlingsforløp. Det samme gjelder refleksjon over handlingen som en kontinuerlig prosess av refleksiv overvåking (reflexive monitoring). Selv om handling normalt ikke bygger på refleksive beslutninger, kan handling rasjonaliseres, dvs. det forutsettes alltid at vi kan gi grunner for bestemte handlingssekvenser hvis vi blir spurt. (jf. Giddens’ "lagdelingsmodell" av subjektet, figur 1, CS, s.5)
•	Grunnbegrepet i handlingsteorien er følgelig ikke verken den enkelte handlingsenhet, aktør,  intensjon eller rasjonell beslutning, som alle bare er ett aspekt ved selve handlingen og gir et bilde av handling som primært noe mentalt og intendert. Giddens vil ta utgangspunkt i "selve handlingen", praksis som utøves i tid og rom. Grunnbegrepet er derfor handling som "agency" som kan oversettes med "handlingsutførelse". 
•	Enhver handling overskrider aktørens praktiske og diskursive forståelse av den. Å handle innebærer med nødvendighet både uerkjente forutsetninger og uintenderte konsekvenser, som er noe mer enn det aktøren kjente til og kunne forutsi. 
•	Handlingens uintenderte konsekvenser og uerkjente forutsetninger er følgelig et helt sentralt begrep for Giddens, men blir ikke koplet til funksjonalistisk analyse som hos Merton.

Så langt bygger Giddens’ handlingsteori på tradisjonen av fortolkende sosiologi, den er systematisering av ovenfor nevnte teoretikere (selv om punkt 4 og 5 peker i andre retninger). Verden er en meningssammenheng som kompetente aktører fortolker og refortolker.

Hvordan kan dette utgangspunktet forenes med innsiktene fra objektivistiske tilnærminger? Samfunnet er også en objektiv tvingende realitet i forhold den enkelte handlende aktøren: samfunnet som styrt av kausale mekanismer, som virker på grunnlag av sosiale maktforhold. Giddens prøver å gjøre dette ved å integrere begreper om makt og struktur i selve handlingsforståelsen

b) Handlingutførelse (agency) og makt

For Giddens er makt logisk forbundet med handling (agency). En aktør må utøve makt for å kunne handle i verden, selv om den aldri så begrenset. Makt er her knyttet til evne til å handle til å "gjøre en forskjell i verden". (Eller med Marx: "skape historie"). Å handle innebærer å endre sine sosiale og materielle omgivelser. I tilfelle assymmetriske maktrelasjoner mellom aktører, vil alltid den overordnedes makt forutsette et minimum av medvirkning fra den underordnede (dialectic of control). Makt forutsetter imidlertid ikke noen ulik fordeling av gitte ressurser, og er derfor ikke noe null-sum-spill. Makt er derfor ikke et kritisk begrep, knyttet til ideen om fravær av makt som en symmetrisk, likeverdig sosial relasjon, og makt som en asymmetrisk (jf. Habermas).

Makt er heller ikke begrenset til diskursivt formulerte intensjoner, eller maktvilje. Makt er et mye videre fenomen enn hos Weber, der det er begrenset til evnen til å sette sin vilje gjennom på tvers av andres intensjoner. 

Makt må forstås gjennom strukturens dualitet: Makt utøves bare gjennom individers handlinger (metodologisk individualisme), men tilgang til og fordelingen av slike maktressurser er styrt av sosiale strukturer (strukturalisme).

c)  Struktur, strukturasjon

Det viktigste bruddet med den fortolkende sosiologiens subjektivisme ligger i Giddens’ vektlegging av strukturbegrepet. Poenget med å betone struktur er som nevnt ovenfor å gjøre rede for hvordan sosiale systemer reproduseres over tid og rom og å gjøre rede for institusjoner og herredømmeforhold.

I subjektivistiske teorier blir strukturelle forhold i stor grad utematisert (fortolkende sosiologi) eller betraktet som utvendige handlingsbetingelser og som uintenderte konsekvenser av handling (rasjonelle aktør-teorier, f.eks. Colemans "badekarmodell").  Innenfor objektivistiske tilnærminger betraktes strukturer som en ytre begrensende kraft som individet står overfor. Felles for både subjektivistiske og objektivistiske retninger er at struktur defineres dualistisk i forhold til subjekt og til handling.

Også Giddens’ strukturbegrep skal gjøre rede for hvordan samfunnet opptrer som en ordnet helhet som står overfor individet som en objektiv realitet. Hans hovedanliggende er derimot å gjøre rede for samfunnets strukturasjon, dets utstrakte orden i tid og rom. Strukturbegrepet skal forklare hvordan samfunnet integreres på tvers av tid og rom. Strukturer defineres i tråd med dette som regler og ressurser som aktører anvender i reproduksjonen av sosiale systemer.

Utgangspunktet for Giddens er tesen om strukturdualitet (struktur som både medium and resultat). Av dette følger det første: Sosiale strukturer opprettholdes bare gjennom menneskelig handling, de eksisterer ikke uavhengig av de handlingene som opprettholder de. For det andre:  Sosiale strukturer er ikke bare ytre begrensninger for handling (struktur som constraint). Sosiale strukturer er også muliggjørende forutsetninger for handling. Isteden for en modell basert på naturlover, lovverk (jf. Foucaults kritikk av denne måten å tenke på) tar Giddens’ utgangspunkt i de reglene som nedfelt i sosiale aktørers praksis. 

a) Regler: Giddens bygger her i stor grad på den sene Wittgensteins regelbegrep, der regler er sosiale teknikker eller generaliserbare  prosedyrer som er knyttet til kompetente sosiale aktører ferdigheter å handle i stadig nye situasjoner. (Giddens og Barnes tenker her i de samme baner.)
Her skal det kun pekes på noen aspekter ved Giddens’ regelbegrep:
•	Regler er primært knyttet til praktisk bevissthet, som implisitt kunnskap om "how to go on", selv om regler i bestemte sammenhenger formuleres diskursivt og til og med skrives ned (lover, pedagogiske opplegg m.v.).
•	Regelfølging er følgelig primær i forhold til reglene selv.
•	Regler er knyttet til språk, situert i sosiale kontekster (jf. Wittgensteinss eksempel. §2 i PU: et språk bestående av ordene: bjelke, kloss, stolpe og plate).
•	Regler er aldri private, men offentlig sanksjonerte.
•	Regler er alltid også uttrykk for herredømme og maktforhold.
•	Regelfølgende praksis er grunnlaget for Giddens’ begrep om institusjoner: som bygger på kroniske reproduserte rutiniserte handlingsmønstre.

b)   Ressurser: Som vi så er handling knyttet til maktutøvelse. Regelfølgende praksis innebærer alltid å anvende materielle (allokative) og autoritative ressurser. For Giddens er dette viktig for å få fram at det alltid er assymmetrier i makt mellom ulike aktører på grunnlag av ulike fordeling av slike handlingsressurser. Han mener at denne tilnærmingen er forenlig med f.eks. Marx' analyse av klasseherredømme.

Giddens skiller mellom tre grunnleggende aspekter ved sosiale strukturer 
•	Meningsaspekt: de konstituerer virksomhet som meningsfull.
•	Normativt aspekt: de konstituerer rett og galt, og kraft av dette sanksjoneres handling som rett eller gal.
•	Maktaspektet: Strukturer regulerer makt og herredømmeforhold, gjennom kontrollen over ressurser.
Strukturbegrepet skal følgelig bidra til å forklare: Mening, legitimering og herredømme som tre aspekter ved enhver sosial praksis, (og ikke knyttet til særegne institusjoner eller handlingstyper). 

Giddens står overfor et teoretisk dilemma i formuleringen av regelbegrepet. På den ene side skal strukturbegrepet peke ut over den fortolkende sosiologien, gjøre rede for forhold som overskrider sosiale aktørers egen kunnskap og handlingsforståelse: institusjoner, reproduksjon av sosiale systemer osv. På den annen side er det i tråd med dualitetstesen viktig å ikke tingliggjøre disse strukturene. Strukturer eksisterer bare som de reglene og ressursene vi drar på i hverdagspraksis, og har ifølge Giddens kun en virtuell eksistens, til forskjell fra de sosiale systemer de inngår i reproduksjonen av, og som har reell eksistens. Tre problematiske trekk ved Giddens løsning kan her nevnes: For det første er det uklart i hvilken grad hans eget teoretiske strukturbegrep faktisk lar seg forene med regelbegrepet i hans handlingsteori. For det andre kan hans eget skille mellom struktur og system innebære å gjeninnføre dualismen, bare med andre begreper. For det tredje er uklart hvilken relevans løsningen har for substansielle analyser, der Giddens innrømmer at man ofte må sette parentes rundt enten handling (i analyse av institusjoner) eller struktur (analyser av mikrointeraksjon).