Orientalismen av Edward Said, De norske bokklubbene 2001
INNLEDENDE ESSAY
Av Berit Thorbjørnsrud

Edward Said er en av vår tids mest markante, utfordrende og kontroversielle intellektuelle. Med sitt omfattende forfatterskap, sterke engasjement og sin elegante, skarpe – ofte nådeløse stil, har Said bidratt til å endre dagsorden innen en rekke fag. Hans arbeider er blitt mottatt med entusiasme – og raseri. Han er blitt tildelt mer faglig hyllest enn de fleste, men han har også opplevd mye av det motsatte. Ingen synes å forholde seg nøytrale til Edward Said. Til og med hans oppvekstmemoarer har skapt strid internasjonalt. Typisk for hans posisjon er antropologen Michael Gilsenans beskrivelse av hvordan spørsmålet ”hva synes du om Edward Said” på mange måter representerer en test for hvor man plasserer seg faglig og politisk i forhold til en lang rekke forskjellige temaer. 
Edward Said innledet sin yrkeskarriere som professor i litteratur, med studier av Joseph Conrads forfatterskap. Hans tilsynelatende trygge og konvensjonelle akademikertilværelse fikk imidlertid en brå slutt med publiseringen av Orientalismen, en kritisk studie av vestlige oppfatninger av Orienten (1978). Med denne boken utfordret Said store deler av det akademiske miljø. Hans prosjekt var å analysere ulike typer europeiske tekster (forskning, skjønnlitteratur, reiseskildringer) i forhold til den imperialistiske ideologi og praksis som preget deres samtid. Gjennom dette ønsket han å slå hull på myten om forskningen som verdinøytral og politisk uavhengig, og i stedet dokumentere i hvilken grad forskningen ikke bare har bidratt til å legitimere imperialisme, men også beredt grunnen for imperialismens fremvekst. Said fokuserte dermed på brennbare temaer som forholdet mellom forskning og politikk; betydningen av den enkelte forskers sosiale og politiske posisjon; muligheten for i det hele tatt å kunne etablere kunnskap på tvers av kulturelle og politiske skillelinjer, og forskerens ansvar for dem det forskes på. 
Orientalismen brakte Said inn i en global offentlighet han siden aldri har forlatt. Han har arbeidet videre med de samme temaer i en lang rekke bøker, artikler og kommentarer, og han er forblitt omstridt. I boken Den intellektuelles ansvar formulerer Said det som kan oppfattes som hans eget livsmotto: aldri lystre ”det konvensjonelles logikk, men det dristige vågemotet og det som representerer forandring, som beveger seg og ikke står stille”. Dette synes å ha inspirert ham til å bli en person som ønsker å uroe, som står midt i striden og aksepterer konsekvensene. Han har kalt sine memoarer På feil sted. Dette kan synes ironisk tatt i betraktning i hvilken grad den voksne Said kan synes å ha vært rett person på rett sted til rett tid, for å kunne formulere helt nødvendige spørsmål og dermed flytte faglige grenser.

PERSONEN SAID

Edward Said er palestiner. Han har doktorgrad fra Harvard og ble allerede 28 år gammel ansatt som professor ved Columbia universitetet i New York. Han er en meget kultivert og sofistikert mann med atskillig karisma. På den tiden han tok spranget ut i den vestlige offentlighet var en slik person ”utenkelig”. Antropologen Michael Gilsenan beskriver en students store forundring etter å ha sett Said på fjernsyn: ”Vel, han virket så … så….”. Studenten fikk vanskeligheter med å beskrive det han oppfattet som for motsigelsesfullt. Men da Gilsenan foreslo at Said kanskje ikke virket arabisk, eller at han virket veldig intelligent til å være araber, måtte studenten innrømme at faktisk var det slik. Da Orientalismen ble publisert, var det fortsatt slik at en palestiner var synonymt med en terrorist, og at ideen om en intellektuell araber var nærmest ikke-eksisterende i vestlig offentlighet. Dette er holdninger som Said selv har bidratt til å endre med sin hyppige deltakelse i offentlige debatter. Men på veien har han måttet tåle atskillig hardere angrep enn de fleste andre intellektuelle som tar del i den offentlige debatt. Da han for eksempel skulle delta i samme fjersynsprogram som en israelsk ambassadør, nektet denne å oppholde seg i samme hus som Said. For åpen skjerm fikk dermed ambassadøren legge ut om sin frykt for at ”professor Said skal drepe meg”.
Edward Said synes å være en person med et kall; hans viktigste akademiske arbeider er nært forbundet med hans idè om de intellektuelles medansvar for å bekjempe urettferdighet. Ifølge ham selv er hans viktigste inspirasjon ”sinne over urettferdighet, intoleranse for undertrykking, og noen ganske uoriginale ideer om frihet og kunnskap”. Akademiske elfenbenstårn står fjernt fra Saids idealer; gjennom sitt arbeid har han tvert imot forsøkt å bidra med sin akademiske kompetanse ”i verden”. Dette synes nært knyttet til hans livslange marginale posisjon som palestiner.

PÅ FEIL STED

Said ble født i Jerusalem i 1935 i en protestantisk familie. Familiens faste tilholdssted var Kairo, men deler av året ble tilbrakt i Jerusalem frem til 1948 og senere i Libanon. Begge foreldrene var palestinere, men hans far hadde gjennom flere års opphold i USA oppnådd amerikansk statsborgerskap, som ble overført til Said. Faren drev en vellykket forretningsvirksomhet med kontorutstyr, og Said vokste opp i velstand og ble sendt på de beste privatskoler. Da han var femten, ble han sendt på internatskole i USA, der han senere ble boende.
I dette kortfattede resymeet finner man en rekke av de motsigelser som Said selv beskriver i sine memoarer. Allerede navnet hans er motsetningsfullt: Edward – Said. Ifølge hans mor fikk han det engelske navnet Edward etter den daværende prinsen av Wales, og det arabiske Said etter en fjern slektning - et navn som alltid førte avstedkom vanskelige spørsmål som barnet ikke kunne besvare. Familien var palestinsk, men tilhørte den kristne minoriteten. Som anglikanere ble de igjen en minoritet innenfor den primært gresk-ortodokse palestinske kristne minoriteten. De bodde i Egypt, og etter 1948 kunne de ikke lenger besøke familiens hjem i Jerusalem. I kraft av sin velstand levde familien et beskyttet liv i Kairos beste strøk, fjernt fra vanlige egypteres liv. Edward ble sendt på engelskspråklige privatskoler og lærte engelsk, men utilstrekkelig arabisk; han lærte om vestlig kultur, men ikke å verdsette arabisk kultur. Fremfor alt lærte han at verden kan inndeles hierarkisk, og at det folk han tilhørte, befant seg svært langt fra toppen.
Dette burde være nok til å fremkalle en følelse av å være på feil sted. Men når han betegner sine memoarer slik skyldes dette også mer personlige og dyptliggende årsaker. Said skriver at alle familier finner opp sine foreldre og sine barn og gir hver av dem en historie, en karakter, en skjebne, og til og med et språk. ”Men det var alltid noe galt med hvordan jeg ble oppfunnet og hvordan jeg var ment å passe inn i mine foreldres og mine fire søstres verden. Kanskje skyldtes dette at jeg alltid feiltolket min rolle, eller kanskje var det på grunn av en feil ved min karakter”. Ifølge Said forsterket dette hans opplevelse av å være ”feil”. Som et eksempel på hvor gjennomtrengende denne opplevelsen var for ham, skriver han at det tok ham femti år å bli vant til, eller i det minste mindre ukomfortabel med sitt eget navn.
Faren var palestiner, men stolt over sitt amerikanske statsborgerskap og ønsket at Edward skulle ha den beste vestlige utdannelse. Samtidig skulle han bli en ”ordentlig mann”. Moren var kunstnerisk interessert og begynte tidlig å dele gleden over musikk og litteratur med sin sønn. Foreldrene synes å ha hatt motsetningsfylte idealer for sin sønn, som dermed fikk problemer med å finne sin plass, sin rolle. 
Foreldrene var begge palestinere og levde i et påtvungent eksil, avskåret fra sin eiendom i Jerusalem, men dette ble det snakket lite om i hjemmet. I det hele tatt beskriver Said sin oppvekst som innhyllet i vage forestillinger om hvem familien var. Tydeligere var signalene om hvem han burde være. Sammen med en sterk opplevelse av marginalitet bidro dette over lang tid til en personlig usikkerhet, men det synes også å ha gitt Said et tvingende behov for å finne denne usikkerhetens kilder. Nettopp denne søken etter en identitet førte ham til feltet orientalistisme og dermed til en forståelse av at kolonialisering ikke bare omfatter en militær kolonialisering av land, men også en kulturell kolonialisering av sinnet. Saids arbeider fokuserer på denne dominansens diskurs, og det er her han har kommet med bidrag som igjen anses som grunnlaget for senere postkoloniale studier, det vil si studier av imperialisme, kolonialisme og ny-kolonialisme.
Saids opplevelse av marginalitet fortsatte gjennom hans studietid i USA. Men han opplevde også for første gang lærere som inspirerte og utfordret ham intellektuelt – noesom ga grunnlag for en trygghet på det å være marginal. I Den intellektuelles ansvar som ble skrevet mange tiår senere (1993), fremhever han dobbeltheten i å være en landflyktig. Å bli tvunget i eksil representerer noe av det mest smertefulle som kan skje et menneske, men Said argumenterer også for at det kan gi en helt spesiell frihet. Å befinne seg i eksil kan forhindre at man overveldes av behovet for bekreftelse og de veletablertes anerkjennelse. Han skriver:

”En marginal tilstand som kan virke ansvarsløs eller respektløs, befrir deg fra kravet om alltid å gå forsiktig frem, redslen for å velte kjerren med eplene, frykten for å forurolige medlemmer av samme gruppe.”

Saids tidlige forskning på Joseph Conrads forfatterskap gav likevel ingen indikasjon på hvor han var på vei. De arbeider han publiserte før syttitallet var også forholdsvis konvensjonelle litteraturstudier som forble lite kjent utenfor fagmiljøet. Men som en konsekvens av Seksdagers krigen i 1967, gjennomgikk Said en politisk bevisstgjøring som synes å ha bidratt sterkt til hans senere akademiske og politiske valg. 

GJENEROBRING AV EGET LAND

I 1970 vendte han tilbake til Midtøsten. Han giftet seg med en libanesisk kvinne og bosatte seg for en periode i Beirut, som på den tiden var et møtested for mange intellektuelle. Dette ble også Saids første introduksjon til genuint arabiske intellektuelle miljøer. I 1972 vendte han igjen tilbake til Beirut for å studere arabisk hos Anis Freiha, en kjent libanesisk forfatter og professor i semittiske språk. Forskjellen mellom talt og skrevet arabisk kan sammenliknes med forskjellen mellom norsk og tysk. Skriftspråket (”moderne standard arabisk”) er felles for alle arabere, men de talte dialektene kan være uforståelige for hverandre. Saids morsmål var egyptisk dialekt, men fordi han gikk på engelskspråklige skoler både i Palestina og i Egypt, lærte han aldri å beherske arabisk skriftspråk. Først i 40-årsalderen fikk han tilgang på både arabiske klassikere og samtidsforfattere på originalspråket. Det i seg selv representerer et overbevisende eksempel på hva Said senere beskriver som kolonialiseringen av sinnet.
Palestinernes politiske offensiv på syttitallet inspirerte også Said til politisk aktivitet. I 1977 ble han medlem i det palestinske eksilparlamentet (Palestine National Council), PLOs viktigste organ. Said anser politisk aktivitet som en nasjonal plikt og som viktig for sin palestinske identitet. Han har da også markert seg som en av palestinernes fremste talsmenn ikke bare i USA, men også internasjonalt. Den kultiverte og sofistikerte Said har bidratt til å underminere ideen om at en palestiner er synonymt med en terrorist. I tillegg har Saids store kunnskaper og utpreget prinsipielle holdninger gjort det vanskelig å opprettholde det tradisjonelle fiendebildet av ”skyldige arabere” i kamp mot ”uskyldige israelske jøder”. Said har heller ikke forsøkt å bidra til det omvendte fiendebildet; han kommenterer også svært kritisk arabiske ledere som bryter med demokratiske og menneskerettslige prinsipper. Dette har skaffet ham mange fiender, deriblant Yassir Arafat, som har forbudt Saids bøker i de selvstyrte områdene. 
Said var også sterkt kritisk til Oslo-avtalen som han har betegnet som ”palestinernes Versailles”, fordi han oppfatter den som en politisk fallitterklæring; palestinerne gav opp alle folkerettsbaserte krav og gikk inn i forhandlinger som måtte bli dominert av Israel. Ved en annen anledning skrev han en artikkel i den israelske avisen Ha-aretz med tittelen: ”Hvordan staver man apartheid? O-S-L-O”. Senere har han kommet med høylytt kritikk av selvstyremyndighetenes politiske og økonomiske strategier. Etter at Said på nittitallet igjen kunne besøke sitt hjemland, beskriver han ikke bare hvor opprørt han ble over israelske nybyggeres opptreden, men også over hvordan representanter for de palestinske selvstyrmyndighetene forholdt seg til sitt eget folk. Nettopp det at Said har vist evne og mot til å anvende sine moralske prinsipper også ”på sine egne” har selvfølgelig gjort ham til en enda farligere fiende for de israelere og deres støttespillere som ikke ønsker noen forhandlingsløsning med palestinerne. Deres kamp mot Edward Said har fått enkelte nesten tragikomiske utslag.

KAMPEN MOT SAID

Etter utgivelsen av selvbiografien På feil sted ble det for eksempel forsøkt motbevist at Said i det hele tatt var palestiner. Med utgangspunkt i hans egen beskrivelse av steder han besøkte i Jerusalem, skolen, kinoen, gatene han gikk mellom hans barndoms arenaer, ble det påstått at han løy fordi kinoen ikke lå akkurat der han beskriver, skolen het ikke akkurat det han sier den het, osv. Det at han på denne måten ble ”tatt i løgn” ble forsøkt fremstilt som bevis for at hans families tilhørighet til Jerusalem og dermed hele hans palestinske identitet var et falsum. Personer som i tidlige barneår hadde vært naboer av familien Said, men som enten ikke husket noe spesielt om familien eller ikke ville uttale seg til den omreisende etterforskeren, ble høyst ufrivillig tatt som sannhetsvitner for denne påstanden. Denne typen strategi representerer selvfølgelig en fortsettelse av den opprinnelige zionistiske strategi: å bevise at det ikke finnes noen palestinere. Og finnes det ingen palestinere kan man også feire slagordet ”et land uten folk til et folk uten land”. 
Høsten 2000 ble Said forsøkt fremstilt som terrorist, og det ble reist krav om at han måtte sparkes fra sin stilling ved Columbia-universitetet. På et privat besøk i Libanon besøkte Said og hans familie Bab-el-Fatma, et sted på den libanesiske grensen mot Israel. Tidligere var dette stedet okkupert av Israel. Nå er grensen markert med piggtråd som hindrer adgang til det som i dag er ingenmannsland. Inn i dette tomme området kastet Said og hans følge stein. De traff ingen – og det var ingen å treffe. Men noen tok et bilde, som så førte til beskyldninger om at Said hadde kastet stein på israelske soldater, og det ble dermed reist krav om at han måtte fratre sin stilling. På vegne av universitetets ledelse offentliggjorde Jonathan Cole en erklæring der det ble slått fast at det ikke var noe grunnlag for påstandene om lovbrudd. Said beskrives som en ”gigant på sitt område; en som har skapt et helt nytt akademisk felt”, og som ”en av verdens mest betydningsfulle humanister og intellektuelle”. Cole skriver også at for ham synes det å være nettopp Saids akademiske og politiske engasjement og berømmelse som resulterte i at denne episoden ble gjenstand for en slik opphetet debatt. Men det at det skjedde har ifølge Cole minnet ham på hvor viktig det er for et universitet å verne om både ansattes og studenters ytringsfrihet.
Disse to episodene danner en naturlig overgang til det som etter Orientalismen  har vært Saids viktigste forskningstema: hvordan narrativer (fortolkninger av personer, hendelser og årsaksforhold) skapes og på hvilken måte de bidrar til å danne vår oppfattelse av hva som er sant og virkelig. I forhold til palestinernes sak har han gjentatte ganger hevdet at palestinerne taper overfor israelerne fordi de ikke har forstått betydningen av å kjempe på det narrative plan; de israelske fortolkningene forblir derfor hegemoniske uansett hvem av partene som har rett, for eksempel i forhold til folkeretten. Men denne forståelsen er et resultat av hans arbeid med det orientalistiske fagfeltet han beskriver som et mytesystem som har produsert en imaginær Orient i sitt eget bilde og for sine egne formål. I forhold til denne boken beskriver Said seg som ”en orientaler som skriver mot (writing back at) orientalistene”. Inspirert av Antonio Gramscis tese om betydningen av at en forfatter erkjenner seg selv som et produkt av en historisk prosess, erklærer Said at hans studie av orientalismen representerer et forsøk på å finne alle spor den har etterlatt seg hos ham som ”orientaler”. Med dette bidrar han også til den sjangeren som antropologen James Clifford senere har betegnet som ”writing back”, det vil si alle som tidligere har blitt beskrevet som tar igjen med dem som har beskrevet dem. Sagt på en annen måte, ”writing-back-sjangeren” representerer et opprør blant de kategorier av mennesker som tidligere var maktesløse i forhold til hvordan de ble beskrevet. Det gjelder i første rekke folk i den tredje verden, men det gjelder også minoritetsgrupper i den vestlige verden – og ikke minst kvinner. 
Tydeligvis ble Saids prosjekt betraktet enten som for uvesentlig eller for kontroversielt på slutten av 1970-tallet. Han hadde i alle fall problemer med å finne en forlegger til boken som i ettertid er blitt anerkjent som en banebrytende klassiker.

ORIENTALISMEN PÅ ANKLAGEBENKEN

”På besøk i Beirut under den grusomme borgerkrigen som brøt ut i 1975, skrev en fransk journalist og beklaget seg over det raserte sentrumsområdet med disse ordene: ’en gang i tiden syntes det å tilhøre…Orienten til Chateaubriand og Nerval’. Han hadde selvfølgelig rett med hensyn til stedet, særlig fra en europeers synspunkt. Orienten var nærmest en europeisk oppfinnelse, og hadde helt siden antikken vært et sted for romantikk, eksotiske vesener, uforglemmelige minner og steder, bemerkelsesverdige opplevelser. Nå var den i ferd med å forsvinne; på en måte hadde den allerede gjort det, dens tid var over. Det virket kanskje irrelevant at orientalerne selv hadde noe å si i sakens anledning, at de hadde bodd der selv på Chateaubriands og Nervals tid og at det nå var de som led. Det viktigste for en europeisk besøkende var en europeisk fremstilling av Orienten og dens skjebne i vår tid, da begge hadde en privilegert betydning både for journalisten og hans franske lesere”.

Slik åpner Orientalismen, og i dette sitatet oppsummerer egentlig Said det som er bokens mål: å vise hvordan Orienten er skapt av og for Vestens mennesker. Det går som en rød tråd gjennom hele boken i hvilken grad Vesten har trengt Orienten som sitt eget negative speilbilde, som militært og økonomisk bytte – og som drøm; drømmen om Orienten – den farlige, den romantiske, den mystiske, den sensuelle – stedet hvor personer fra de gode lag kunne reise for å utvikle sin personlighet. Ble drømmen til virkelighet, endte det imidlertid ofte i skuffelse. Gèrard de Nerval – forfatteren av den berømte Voyage en Orient – beskrev sin skuffelse slik:

”Jeg har allerede mistet kongedømme etter kongedømme, provins etter provins, den vakreste halvdel av universet, og snart vil jeg ikke vite om noe sted der jeg kan finne et tilfluktssted for mine drømmer; men det er Egypt jeg angrer mest på at jeg har drevet ut av min fantasi, nå når jeg dessverre har plassert det i min hukommelse”.

Orientalismen beskriver fremveksten av det orientalistiske fagfeltet – det vil si studiet av Orienten fra dets spede begynnelse i det 14. århundre og frem til i dag. Når Said anvender begrepene orientalisme og orientalister, er det likevel ofte i videre forstand. Han inkluderer både det akademiske fagområdet, populærvitenskap, reiseskildringer, politiske rapporter, taler og så videre. Det vil selvsagt ikke overraske noen at politiske ledere, som var ansvarlige for den militære kolonialiseringen, forsøkte å legitimere sine handlinger med Orientens mangelfulle utvikling og derfor dens behov for ledelse. Said ønsker å vise hvordan politikerne både kunne hente sine argumenter fra akademiske orientalister og hvordan disse igjen ble influert av politikere. Viktige bidragsytere var også skjønnlitterære forfattere, som for eksempel nevnte Nerval og Gustave Flaubert, eller tilfeldige reisende som i hundretall skrev om sine opplevelser i Orienten. Viktig ble også personer med en populærvitenskaplig tilnærming som Sir Richard Burton, med sine detaljerte beskrivelser av for eksempel pilegrimsferden til Mekka, der han en gang deltok i forkledning. Eller personer som Lawrence of Arabia som hadde mer eller mindre vage motiver om å bistå araberne i deres frigjøring. Til tross for at flere av disse kan ha bidratt med interessante beskrivelser eller betraktninger, er det likevel klart at for det store flertallet var hovedmotivasjonen å skrive om seg selv hos orientalerne. Saids prosjekt er å vise hvordan alle disse ulike typene aktører til sammen har skapt det han kaller den orientalistiske diskurs – eller dominansens diskurs – som både har bidratt til å gjøre kolonialisering mulig og senere legitimere den. Orientalismen er dermed både en kritikk av en akademisk tradisjon og av ulike ikke-akademiske sjangere, og av de uklare grensene mellom dem. 
Å diskutere orientalismen som en type blandingsprodukt representerer noe nytt i og med Said. Den akademiske faghistorien ekskluderer alle ikke-akademiske bidrag til kunnskapen om Orienten, men Said hevder dette er helt feil. Spesielt i forhold til den islamske Orienten er den ikke-akademiske litteraturen rik, og ifølge Said har den gitt betydningsfulle bidrag til den orientalistiske diskurs. 
Saids utgangspunkt er litteraturviterens, men samtidig overskrider han det som på syttitallet representerte grensene for litteraturvitenskap. Der flertallet var opptatt av sjangerbestemmelse og ulike fortellerteknikker, studerte Said forholdet mellom ulike typer tekster og politisk utvikling. Han er opptatt av hvordan tekster kan skape den virkelighet de er ment å skulle beskrive. Said vil vise hvordan tekstene er representasjoner – ikke ”naturlige” beskrivelser av Orienten, det vil si hvordan de orientalistiske tekstene har skapt en Orient som uten dem ikke hadde eksistert i folks virkelighetsforståelse. Dette gjelder altså like mye de såkalt forskningsbaserte tekstene som de skjønnlitterære, oppdiktede tekstene. Said underlegger dem alle den samme analytiske modell, og det han ønsker å studere er ”stil, talemåter, hvor handlingen er lagt, fortellerteknikk, historiske og sosiale forhold, og ikke fremstillingens korrekthet”. Videre ønsker han å fokusere på forfatternes strategiske plassering – den måte de i teksten plasserer seg i forhold til sitt materiale, og på strategisk dannelse – hvordan tekstene innen et felt forholder seg til hverandre. Said hevder selv at han ikke primært er ute etter å studere om eller i hvilken grad ulike tekster inneholder sanne beskrivelser. Men enkelte steder streifer han innom debatter om hvorvidt sanne beskrivelser er mulige eller om alt egentlig må forbli representasjoner av representasjoner i all evighet: at virkeligheten bare eksisterer gjennom dens representasjoner. Dette forblir imidlertid intellektuelle innkast uten at han egentlig gjennomfører en full diskusjon. Det er likevel umulig å lese hans egen tekst uten å bli overbevist om at Said mener man kan lage langt ”naturligere” beskrivelser av Orienten enn det de fleste orientalister har gjort. 

ORIENTALISMENS TEORETISKE PERSPEKTIV

Orientalismen er både en tilnærmet kronologisk beskrivelse, og den er en analyse inspirert hovedsakelig av den franske filosofen Michel Foucaults diskursbegrep og den italienske marxisten Antonio Gramscis begrep om hegemoni, og av humanistiske ideer. Slik Valerie Kennedy – som har skrevet en bok om hele Saids forfatterskap – har påpekt, står disse tre inspirasjonskildene i motsetning til hverandre og bidrar til at analysen på enkelte punkter blir usammenhengende. Men dette har Said selv bemerket og han hevder at han eksplisitt ønsket å gjøre Orientalismen teoretisk inkonsistent. Forskeren Robert Young har også bemerket at det kanskje nettopp er på grunn av dette at denne ene boken har kunnet skape så sterk debatt og dermed få så store ringvirkninger. 
Diskurs representerer et helt sentralt begrep hos Said. Inspirert av Foucault forstår han dette som noe som kan involvere flere ulike disipliner og mange ulike aktører. En diskurs etableres når et felt avgrenses, normer for hvordan dette feltet skal studeres og / eller behandles og når teorier og grunnbegreper fastsettes. Dette skaper en fortolkningsramme som vanskelig kan overskrides, samtidig som den kanskje ikke er bevisst anerkjent av deltakerne som både kan ha ulike forutsetninger og representerere ulike institusjoner. Ifølge Said utviklet den orientalistiske diskurs seg på en slik måte at den forholdt seg mer til den kultur som hadde skapt den enn til sitt egentlig studieobjekt.
For Foucault er det viktig å vise hvordan diskurser skaper vår virkelighetsforståelse: for eksempel diskursen om de sinnslidende skapte de sinnslidende som kategori (se Galskapens historie, Bokklubbens Kulturbibliotek, 2000). På samme måte ønsker Said å vise hvordan den orientalistiske diskursen skapte Orienten og orientaleren. Men når det gjelder synet på makt, skiller de delvis lag. Foucaults konklusjon er at i moderne samfunn er makten pulverisert; den kan ikke lokaliseres i spesielle institusjoner eller i spesielle personer; den er spredd i mikrostrukturer som gjennomtrenger både det politiske og det sivile samfunn; makten er overalt – selvfølgelig også i de ulike diskursene. Men dermed blir også motstand vanskelig. Foucault har arbeidet med forholdet mellom makt og motstand, men muligheten for å kunne yte motstand synes i hans arbeider ofte tvilsom. Foucault er da heller ikke opptatt av at hans teorier og metoder skal kunne danne grunnlag for handling. 
Dette skaper problemer for Said, som i utpreget grad definerer seg som en intellektuell som ønsker å bidra til å redusere undertrykking og urettferdighet. Said definerer seg derfor i forhold til humanistiske idealer om universelle behov og universelle rettigheter, og hans mål er tydelig opposisjonell handling. Han kobler seg derfor til Antonio Gramsci og hans forståelse av makt og hegemoni. 
Gramsci skiller mellom det politiske og det sivile samfunn, men han hevder at kulturelle prosesser innen det sivile samfunn bidrar til å befeste den rådende politiske ideologi. Dette anvender Said for å forklare forholdet mellom orientalismen og imperialismen. Men han anvender også Gramscis begrep om hegemoni, det vil si hvordan en stat kan dominere en annen militært og/eller kulturelt. For Gramsci kan makt lokaliseres – til den hegemoniske stat eller en hegemonisk gruppe eller klasse. Dermed kan man også identifisere mot hva eller hvor motstanden må lokaliseres.
En slik analyse står i motsetning til Foucaults diskursanalyse, men Said lar dette forbli et uløst problem og konsentrerer seg i stedet om det å skape en opposisjonell tekst som kan bidra til handlingsendring. 

ORIENTALISMENS OPPBYGGING

Orientalismen består av fire deler: en innledning og tre hovedkapitler som igjen er delt inn i fire underkapitler. I innledningen beskriver Said sitt prosjekt og henviser til sine viktigste ideer og teoretiske inspirasjonskilder. I kapittel 1 – ”Orientalismens virkefelt”– gir han en oversikt over det orientalistiske feltet, og han videreutvikler sitt analytiske perspektiv. Han veksler mellom å diskutere ”nyere” orientalisme i det 19. og 20. århundre og orientalismens tidlige historie fra dens historiske begynnelse i det 14. århundre. Dette for å vise at orientalismens grunnstrukturer har vist en overraskende kontinuitet. I kapittel 2 – ”Orientalistiske strukturer og restruktureringer” – beskriver han orientalismens utvikling fra slutten av det 18. århundre og fram til 1870-årene. Kapittel 3 – ”Orientalisme nå” – beskriver utviklingen frem til bokens utgivelse. Det er imidlertid viktig å merke seg at Said begrenser seg til å studere engelsk, fransk og senere amerikansk orientalisme. Said er selvfølgelig klar over at andre nasjonaliteter har levert særdeles viktige bidrag, for eksempel tyske orientalister, men han hevder at britene og franskmennene hadde en nærmere relasjon til Orienten – blant annet gjennom sin direkte militære kolonialisering – enn andre europeere. Det var også de som produserte flest arbeider og fikk størst betydning. Dermed oppnådde de en helt spesiell posisjon som amerikanerne overtok etter 2. verdenskrig.
Said foretar også en annen begrensning: Han velger ut de som skriver innenfor det han kaller den orientalistiske diskurs. Han berømmer forskere og forfattere som har levert verdifulle enkeltbidrag, men i denne sammenheng ønsker han å fokusere på de som har bidratt til å skape den hegemoniske diskursen om Orienten. Nettopp denne utvelgelsen har vakt kritikk fordi den implisitt bidrar til en forestilling om alle orientalistene som like, på samme måte som Said kritiserer orentalistene for å ha bidratt til å homogenisere orientalerne. Til tross for at Said fremhever enkelte orientalister som han mener har vært sentrale, skriver han ofte som om alle orientalister har vært like og har delt de samme oppfatninger av Orienten, uavhengig av tid, rom, klasse og kjønn. Dermed kan også Said anklages for å skape imaginære orientalister som alle deler samme skyld.
Orientalismen kan leses på flere måter. Den kan leses som en dyptpløyende teoretisk analyse eller som en kronologisk fremstilling av et kunnskapsfelts utvikling. Man kan også velge å konsentrere seg om enkelte perioder. For mange uten andre forkunnskaper vil sannsynligvis det siste kapitlet om orientalisme i det 20. århundre være det mest interessante. Man kan også få atskillige aha-opplevelser ved ganske enkelt å bla igjennom boken og lese de mange sitateter som Said gjengir fra kjente og ukjente personer som har ment seg kompetente til å forklare hvordan Orienten og orientalerne egentlig er. Man vil da også lett kunne kjenne igjen begreper, karakteristikker og fortolkninger som fortsatt i dag kan prege den offentlige fremstillingen av for eksempel muslimene, som synes å være de som har erstattet orientalerne som en type fiendekategori. Derfor er ikke Orientalismen bare interessant å lese som en klassiker, men også fordi den fortsatt er sørgelig aktuell. 

ORIENTALISERINGEN AV ORIENTEN

Ifølge Said forsøkte orientalistene å vise hvordan alt orientalsk egentlig liknet på noe vestlig, skjønt alltid i negativ forstand. Tidlige orientalister sammenliknet for eksempel profeten Muhammed og Jesus, men konkluderte med at Muhammed var en falsk profet. Karakteristisk for orientalistene var nettopp at de så det som sin oppgave å ”omdanne Orienten fra noe til noe annet”. Det gjorde de ”for sin egen skyld, for sin kulturs skyld” og av og til for det de mente var for ”orientalerens skyld”. 

”Denne omdanningsprosessen er disiplinert: det undervises i den, den har sine egne foreninger, tidsskrifter, tradisjoner, ordforråd, retorikk, alt sammen grunnleggende knyttet til og utrustet av de rådende kulturelle og politiske normer i Vesten. Og, slik jeg vil vise, har den en tendens til å bli mer eller mindre, fullstendig i det den forsøker å gjøre, i den grad at når man kartlegger orientalismen i det nittende og tyvende århundre, er det altoverskyggende inntrykk man sitter igjen med orientalismens ufølsomme skjematisering av hele Orienten”.

Dette er hva Said beskriver som ”orientaliseringen av Orienten”, hvis sluttprodukt ble en enhetlig oppdiktet Orient som kunne kontrolleres – av Oksidenten (Vesten). 
Utgangspunktet for den orientalistiske diskurs var en idè om at det eksisterte grunnleggende forskjeller mellom Orienten og Oksidenten; . Med dette som fundament ble målet å beskrive hvilke forskjeller dette skillet medførte i praksis, ikke å undersøke hvorvidt skillet faktisk eksisterte. Forskjellene mellom Orienten og Oksidenten var selvfølgelig heller ikke nøytrale forskjeller mellom likeverdige parter. Tvert imot ble disse fra Oksidentens side forstått som en forskjell i utviklingsnivå, der Oksidenten markerte den sivilisatoriske topp, mens Orienten var dens motsetning eller dens bleke og dårlige etterlikning. Oksidenten var rasjonell, fredelig, liberal, logisk, i stand til å utvikle reelle verdier og uten mistenksomhet. Orienten var ingen av delene. 
Ernest Renan, en av det 19. århundres sentrale orientalister skrev:

”Man skjønner at den semittiske rase i alle henseender framstår for oss som en ufullstendig rase, i kraft av sitt enfold. Denne rasen – om jeg tør bruke sammenlikningen – er i forhold til den indo-europeiske familie som en blyantskisse er i forhold til et maleri; den mangler den variasjon, den bredde, den overflod av liv som er forutsetningen for evnen til utvikling. I likhet med de individene som er så lite fruktbare at de, etter gode barneår, bare oppnår en middelmådig manndomskraft, sto de semittiske nasjoner i fullt flor i sin tidligste alder og har aldri vært i stand til å oppnå full modenhet”.

Her antyder også Renan et annet utgangspunkt for mange av de tidlige orientalister: Orientens gullalder var forbi. Mange av dem var filologer som først og fremst var interessert i studier av gamle tekster – det være seg på sanskrit, gammelegyptisk eller akkadisk. Gjennom disse tekstene fikk de innblikk i typer av samfunn som de oppfattet som langt mer utviklet enn de samtidige. Konklusjonen ble da at de samtidige samfunn var resultatet av en destruktiv prosess. Der Oksidenten hadde utviklet seg, hadde Orienten degenerert. Orienten trengte derfor Oksidenten til å lede seg på veien fremover, på samme måte som et barn trenger en voksen. For de egenskaper som karakteriserte oksidentalerne, var rasjonalitet, disiplin, beherskelse, forfinelse, osv. Orientalerne derimot var irrasjonelle, emosjonelle, umodne, ofre for egne laster og begjær, osv. I 1945 diskuterte fortsatt en av dette århundres store islamforskere – Sir Hamilton A. R. Gibb – hvor vanskelig det er ”for vestlige studenter å forstå muslimenes aversjon mot rasjonalismens tankeprosesser”. Atten år senere hevdet han likeledes at ”det å ta i bruk psykologien og mekanismene i vestlige, politiske institusjoner på asiatiske eller arabiske situasjoner er ren Walt Disney”. Med andre ord, demokratiske institusjoner er ikke anvendbare blant arabere. Orientalsk despoti er kanskje mer i samsvar med deres behov? Men hva er egentlig orientalsk despoti?

HVOR ER ORIENTEN OG HVEM ER ORIENTALEREN?

Innen den orientalistiske diskurs ble det etablert en rekke grunnbegreper. Problemet med disse var imidlertid at de sjelden ble forsøkt definert, men bare ble tatt for gitt. Undersøker man for eksempel begrepet for selve studieobjektet – Orienten – kan man som Said med stor rett spørre hvor Orienten faktisk befinner seg. I ulike tekster omtales Midtøsten som Orienten, i andre India eller Kina eller Nordafrika. Konklusjonen blir dermed at Orienten er et begrep som dekker det geografiske området mellom Marokko og Kina. Et berettiget spørsmål blir da hva dette området – og dets befolkning – har felles, som gjør at det kan fremsettes påstander om at Orienten er slik eller slik. Som Said påpeker, synes det viktigste trekket ved hva som kan kalles Orienten å være at det ikke er i Europa, men utenfor – og annerledes i negativ forstand.
Orientalistene anvendte også begrepet orientalere – for ikke å snakke om orientaleren. Med det som utgangspunkt har man operert med begreper som orientalsk mentalitet, orientalsk sinn (”mind”), orientalsk despoti, orientalsk sensualitet eller sexfiksering, osv. Men hva er så alt dette? Orientalsk mentalitet er selvfølgelig den mentalitet en orientaler har, men hvilken er det? Og hvem er orientaleren? Er de alle like? Et av de viktigste kriterier for vitenskapelighet er plasserer den som snakker sosialt; er det en mann eller kvinne; rik eller fattig; utdannet eller ikke utdannet; tilhørighet til religiøs eller etnisk gruppe, osv. Men i studiet av de andre – de utenfor Oksidenten – har denne formen for vitenskapelig etterrettelighet vært mangelvare. Her har kongens og tjenestepikens uttalelser altfor ofte fått stå som representative for hverandre – og for hele Orienten. 
Beskrivelsene av den orientalske mentalitet eller psyke har imidlertid florert. Det har for eksempel vært hevdet at ”mangel på nøyaktighet, som ofte glir over i usannferdighet, er faktisk det viktigste særtrekk ved den orientalsk psyke”. ”Orientalernes tenkning er av sjokkerende art”, og han er ”fullstendig uten evne til logisk resonnement”. Kort sagt var han ”mer eller mindre i statuu pupillari” – på puppestadiet. 

ORIENTALSKE DESPOTER VERRE ENN ANDRE DESPOTER?

Orienten er ikke lenger et begrep som hyppig anvendes, heller ikke snakkes det ofte om orientaleren. Men betegnelsene orientalsk despoti og orientalsk despot fikk sin renessanse under Gulfkrigen i 1991-92. Da ble Saddam Hussein utropt til orientalsk despot, men uten at noen syntes å forklare hvorfor. Uansett kriterier vil det knapt være uenighet om at han er en despotisk hersker, men hvorfor orientalsk? Er det noen forskjell mellom despoter som Saddam Hussein og Stalin eller for eksempel Milosevic. Det orientalske tillegget synes å indikere at det er noe helt spesielt, noe enda verre, men hva er i så fall dette? Hvorfor dukket dette begrepet plutselig opp igjen? Er det slik at Said har rett når han snakker om en fortsatt latent orientalisme? 
Under Gulfkrigen ble de arabiske eller muslimske masser ofte omtalt. Man fryktet at disse skulle komme i bevegelse, at de skulle gjøre opprør eller at de skulle eksplodere. Denne bruken av ordet masser synes også å indikere en bestemt oppfatning av arabere / muslimer som underlig like – uten noen form for individualitet, best beskrevet med begreper som kan assosieres til naturfenomener som vulkanutbrudd. Men hvorfor ble ikke samtidig amerikanerne omtalt som masser? Det er langt flere amerikanere enn arabere, slik at hvis det hele skulle dreie seg om en mengdebetegnelse, synes den bedre å passe i USA enn i Midtøsten. Men det er helt klart at begrepet masse i dag aldri anvendes om vestlige befolkningsgrupper. Det er et begrep som implisitt markerer at de som omtales, ikke er fra Vesten, på samme måte som det mest grunnleggende trekk ved en orientaler var en som ikke var fra Vesten.

FORAKT FOR EGET STUDIEFELT

Orientalismen var preget av voldsomme generaliseringer både i tid og rom. Bortsett fra at mange mente Orienten hadde degenerert, ble den i hovedsak betraktet som nærmest uforanderlig. Et annet utpreget trekk ved orientalismen var det Said kaller dens tekstualitet – det vil si hvordan man baserte seg på tekster, det vil si andre orientalisters tekster. I utgangspunktet er det innlysende at orientalismen var orientert mot tekster; motivasjonen var i begynnelsen religiøs. De første stillinger i orientalske språk ble etablert av kirken fordi man ønsket å fremskaffe ytterligere kunnskap om den kontekst Biblen oppstod i, og dessuten ønsket å bekjempe for eksempel islam gjennom kunnskaper som kunne bevise at Koranen var et falsum, profeten Muhammed en falsk profet og at hele islam var kristendommen underlegen. For å klare dette måtte man kunne lese tekster på originalspråket. Orientalismen var derfor gjennom flere hundre år dominert av filologer som var opptatt av klassiske studier. Men nærmest som en bigeskjeft skrev de også om samtidens samfunn og det uten nevneverdig krav til vitenskapelig presisjon.
Til tross for at mange orientalister var blant dem som kjempet vitenskapen løs fra kirkens dominans og dermed bidro til å etablere sekulære studier, synes de ikke dermed å ha utviklet noe mer nyansert forhold til sitt studiefelt. Said skiller mellom latent og manifest orientalisme, og hevder at mens den manifeste uttrykkes i varierende grad, har den latente dominert nærmest hele fagfeltet. Og det er faktisk slående i hvilken grad mange orientalister har uttrykt forakt for det område og de folk de har viet sine liv til å studere. I 1967 skrev for eksempel professor i sosiologi og Det nære østen
 studier ved Princeton-
universitetet, Morroe Berger:

”Den moderne Midtøsten og Nord-Afrika er ikke et senter for store kulturelle prestasjoner og vil heller ikke bli det i nær fremtid. Studiet av regionen eller dens språk er derfor ikke særlig givende hva angår moderne kultur. (…) Vår region er ikke et senter for sterk politisk makt og har heller ikke potensialet til å bli det. (…) Midtøsten (og i mindre grad Nord-Afrika) har også mistet noe av sin umiddelbare politiske betydning for USA. (…) Vår tids Midtøsten har derfor i liten grad de trekk som synes viktige når det gjelder å tiltrekke seg vitenskaplig interesse”.

Dette til tross hevder Berger at studier av dette området kan ha ”være nyttig og ha intellektuell verdi”. Og selv om området i seg selv er av liten interesse,
 berører dette ”ikke kvaliteten på det arbeid vitenskapsmennene gjør her”. Akkurat dette er hva Said bestrider; han hevder at med denne typen førforståelse vil man heller ikke finne noe av interesse. Hva man finner, vil automatisk bekrefte hva man visste: I forhold til Oksidenten er Orienten bare forskjellig på en negativ måte. Med ettertidens klokskap kan man også trygt gi ham rett. Nettopp denne typen forblindende førforståelse synes å ha forhindret det store flertall av forskere fra å oppfatte hva som faktisk var i ferd med å skje i regionen. Den iranske revolusjonen i 1979, kom for eksempel som et sjokk på de toneangivende spesialistene på Iran. Stuart Schaar, professor i historie ved City University of New York, har skrevet en flengende kritikk av Orientalismen i imperialismens tjeneste med Iran som eksempel (1979). Her viser han hvordan ledende forskere både hyllet sjahen, hans utviklingsvilje og hans faste politiske kontroll, samtidig som de kritiserte opposisjonen for terrorisme. Irans avhengighet av USA ble forbigått i stillhet.
Dette understreker et annet viktig poeng hos Said – hvordan forskning og politikk ble sammenvevd uten at dette ble anerkjent.

FORSKNING OG POLITIKK – HÅND I HÅND?

Saids begrep om den orientalistiske diskurs innbefatter mange ulike leverandører, hvorav noen handlet bare på vegne av seg selv og andre på vegne av de institusjoner de tilhørte. Said anvender med andre ord tekster av både kunstnere, forfattere av reiseskildringer, forskere og politikere. Hans mål er å vise hvordan det blant alle disse ulike bidragene utkrystalliserer seg et eget kunnskapsfelt basert på visse gitte forestillinger om Orienten, Oksidenten og forholdet mellom dem. Dette etableres forut for kolonialismens tidsalder, men parallelt med denne skjer det en voldsom utvikling. I perioden 1814–1914 ekspanderte europeerne fra å kontrollere 
35 % til 85 % av verdens landområder. Samtidig skjer det en enorm vekst i orientalistiske institusjoner. Said diskuterer i hvilken grad orientalismen faktisk gjorde den militære kolonialiseringen mulig. Hans konklusjon er imidlertid uklar. Han hevder for eksempel at ”å påstå at orientalisme var en rasjonalisering av kolonistyre, er å overse i hvilken grad kolonistyre på forhånd var blitt rettferdiggjort av orientalismen, heller enn etterpå”. Det var ”kulturen som skapte” den politiske interessen, ”som opptrådte dynamisk sammen med barske politiske, økonomiske og militære fornuftsgrunnlag”. Her synes det som om det er orientalismen som forårsaket den militære kolonialiseringen. Men i andre passasjer synes han å begrense seg til å diskutere hvordan de utvikler seg parallelt.
Denne uklarheten har sammenheng med at Said angir ulike tidsepoker for orientalismens opprinnelse. Han beskriver den konkrete institusjonelle utviklingen fra den første stilling i arabisk i 1312, og han angir siste del av det 18. århundre som epoken med orientalismens
virkelige gjennombrudd. Samtidig refererer han en rekke steder til for eksempel Homer for å vise hvordan Europa alltid har forholdt seg til Orienten ved å etablere myter om dens negative ulikhet. Ifølge Said har Oksidenten alltid forholdt seg kontrollerende, det vil si at de har forsøkt å oppnå kontroll gjennom å skape Orienten i sitt eget bilde. I slike passasjer synes Said å nærme seg en essensialisering av Oksidenten; Oksidenten har alltid vært lik og alltid forholdt seg på samme måte – en måte som da fremstår som spesiell. I andre passasjer understreker han det universelle i at et folk definerer sine naboer som ”de andre” i den forstand at de er forskjellige og det i negativ forstand. Dermed er det ikke lenger noe spesielt med Oksidenten, og orientalismen synes redusert til en naturlig reaksjonsmåte. 
Denne uklarheten hos Said har vakt mye kritikk, og han har blitt anklaget for essensialisering, det vil si det samme som han anklager orientalistene for, og også for en tendens til å la ideer og tekster dominere materielle faktorer og for en manglende historisk analyse. I forhold til det siste punktet må det understrekes at Said egentlig aldri gjennomfører en konkret analyse av historiske årsaksforhold. Hva han har å si om dette forblir mer eller mindre påstander. Men man kan også lese Said velvillig og konkludere med at årsaksforholdet mellom den oriententalistiske diskurs og kolonialiseringen er av mindre betydning enn at han viser hvordan de over tid befrukter hverandre. Det han viser er uansett at strukturen i mesterfortellingene om Orienten allerede var etablert og at de i hvert fall ikke representerte noe hinder for kolonialiseringen. 

INDIVIDETS ANSVAR

Michel Foucault legger i sin forståelse av diskurs lite vekt på individuelle bidrag og individers motivasjon. Said derimot fokuserer på en rekke individers bidrag, og han erklærer seg her uenig med Foucault. I forhold til den orientalistiske diskurs mener han at enkelte forfattere har satt preg på utviklingen, og til tross for dens enhetlige preg – hvilket skyldes at deltakerne kontinuerlig siterer hverandre – må man forstå deres ”ulike særpreg” for å forstå deres betydning. Said synes også implisitt å vektlegge individuell vilje til makt. Med visse unntak synes Said å beskylde forskerne for å ha villet kolonialiseringen og for senere å ha villet bidra til å legitimere den. Forståelig nok har dette vakt reaksjoner hos de med sterkest stolthet overfor sine akademiske forfedre. Eksistensen av eventuelle orientalistiske formødre berøres ikke av Said. Han har blitt anklaget for manglende historiske kunnskaper og for dermed å ha oversett i hvilken grad enkelte av de tidlige orientalister faktisk var skeptiske til den politiske utviklingen og hvordan enkelte forsøkte å anvende sin kompetanse til å bevare de kolonialisertes kulturarv. Sterkest reaksjoner har det likevel skapt når Said forsøker å vise hvordan enkelte orientalister fortsatt i dag (dvs. frem til syttitallet) har gått i egen statsmakts tjeneste for å bevare dens politiske og kulturelle hegemoni. En som særlig fremheves i forhold til dette, er islamforskeren Bernhard Lewis.
Ironisk nok var det Bernhard Lewis som bidro til at en større offentlighet virkelig oppfattet hvilken sprengkraft som lå i Saids bok. I den første perioden etter utgivelsen ble boken lite omtalt. Men da Bernhard Lewis tok igjen for den harde behandlingen han selv utsettes for i Orientalismen, ble den kjent for alvor.
Bernhard Lewis er en britisk forsker med uttalte zionistiske sympatier som ifølge Said anvender sin faglige autoritet ideologisk.

”Men de siste femten årene eller mer, har hans (Lewis’) arbeid i hovedsak vært aggressivt ideologisk, til tross for hans ulike forsøk på skarpsindighet og ironi. Jeg nevner hans senere skriving som et ypperlig eksempel på akademikeren hvis arbeid gir seg ut for å være frisinnet, objektiv vitenskap, men som i realiteten ligger tett opptil propaganda mot emnet han behandler. Men dette burde ikke komme som noen overraskelse for de av oss som er kjent med orientalismens historie; det er bare de siste – og Vestens mest ukritiserte – skandaler innen ’vitenskapen’”.

Lewis har skrevet en rekke bøker om islam, der han ifølge Said beskriver muslimene med orientalistiske virkemidler – det vil si på en nedverdigende måte. Lewis anvender for eksempel etymologiske analyser for å beskrive sentrale politiske begreper. Begrepet revolusjon – thawra – diskuteres således ut fra sin arabiske rot, som viser til en kamel som reiser seg. Hva som vekker negative reaksjoner hos Said, er imidlertid at Lewis ikke diskuterer hva begrepet revolusjon assosieres med blant samtidens arabiske muslimer. Dermed synes han å forutsette at arabiske begreper ikke har gjennomgått noen utvikling siden de opprinnelig ble utviklet. Dermed impliseres eksistensen av en evig uforanderlig Orient. Lewis har dessuten diskutert arabernes motstand mot israelsk okkupasjon i begreper som ”islamsk tilbakevenden” (”return of Islam”). Det vil si at han forklarer palestinernes manglende vilje til å akseptere å leve under okkupasjon med en form for iboende trekk ved dem som muslimer, og ikke som en vanlig reaksjon blant okkuperte folk som mener seg utsatt for folkerettsstridige overgrep. På denne måten hevder Said at Lewis har bidratt til å befeste israelernes forståelse av seg selv som uskyldig truet av overgrep fra de arabiske masser.
For å forstå Saids harde kritikk av Lewis er det også viktig å huske på i hvilken grad akademia fortsatt på syttitallet var dominert av pro-zionistiske holdninger, og at Said selv var en av de første som offentlig tok disse opp til diskusjon. Pro-zionisme ble i stor utstrekning akseptert som en politisk nøytral holdning, mens det å gi uttrykk for sympati for palestinerne ble ansett som partiskhet som var uforenlig med akademiske normer. I tråd med hva Said kaller den orientalistiske diskursens implisitte rammeverk, ble dermed enkelte politiske synspunkter legitime, mens andre bidro til akademisk marginalisering.

DEN MOTERIKTIGE MR. SAID?

Bernhard Lewis som mer enn noen annen har markert seg som orientalismens beskyttende ridder, har ved flere anledninger tatt til motmæle mot Said – Mr. Said som han kaller ham. I likhet med sin kritiker har Lewis en skarp og elegant stil, men i sine innlegg mot Mr. Said synes han å strekke potensialet for akademisk giftighet svært langt. Orientalismen forkastes som ”historisk science fiction” og ”leksikalsk Humpty Dumptyism”. Årsaken til bokens
 klassikerstatus forklarer Lewis med den ”dype fiendtlighet” mot vestlige liberale og demokratiske tradisjoner som preger vår samtid, særlig blant de amerikanere som ”fordømmer sitt eget land som årsaken til alt ondt i verden”. For øvrig mener han at boken appellerer til samtidens ønske om moteriktige og lettvinte fremstillinger av kompliserte problemstillinger. For de som vil inn i studiet av regionen, mener han boken tilbyr en lettvint frigjøring fra årelange, kjedelige og møysommelige språkstudier. I stedet for hardt arbeid kan man nå – ifølge Lewis – bli berømt på å forkaste sine akademiske forgjengere gjennom overflatisk, men publikumsvennlig harselas.
Lewis hevder samtidsdebatten er blitt ”forgiftet” av ”den intellektuelle forurensningen” av begreper som tidligere var nyttige, men som nå er blitt ubrukelige. Han hevder også at blant alle de folkegrupper orientalistene har studert, er det bare araberne som har reagert med denne typen kritikk. Derfor stiller han ”det interessante spørsmålet om det er noen signifikante forskjeller mellom arabere og andre asiatiske og afrikanske folk”. Dette besvarer ikke Lewis, men hans endelige konklusjon er at selv om orientalister selvfølgelig også kan være influert av stereotypier, skiller de seg positivt fra sine kritikere ved at de er opptatt av ”intellektuell presisjon og disiplin”. Rimeligvis gjorde ikke dette motangrepet Said spesielt mer entusiastisk i forhold til Bernhard Lewis, som han beskriver som en ”resirkulert orientalist”.

ORIENTALISTISKE STUDIER – EN FORPLIKTELSE FOR IMPERIET

Flere har påvist manglende historiske kunnskaper hos Said. Enkelte ganger har han beviselig også foretatt for store generaliseringer. Han har i manglende grad satt enkelte av de han kritiserer inn i en sammenheng og hans fremstillinger mangler i flere tilfeller viktige nyanser. Men til tross for dette synes det likevel uproblematisk å akseptere hans hovedargumenter. Det ble skapt en orientalistisk diskurs basert på en idè om et grunnleggende skille mellom Orienten og Oksidenten. Orienten ble i tekst etter tekst fremstilt som degenerert og i behov for ledelse. Vanlige kriterier for vitenskapelighet  ble satt til side. Og det er ofte en forbausende overensstemmelse mellom de holdninger til Orienten som fremkommer i akademiske og eksplisitt politiske tekster. Flere sentrale koloniledere var også entusiastiske tilhengere av orientalismen. Lord Cromer og Lord Curzon var for eksempel aktive i arbeidet med å få etablert School of Oriental Studies i London (i dag London University School of Oriental and African Studies). Lord Curzon hevdet at orientalske studier ikke representerte noen form for ”intellektuell luksus”, men en ”forpliktelse for imperiet”. For ham representerte orientalske studier en del av ”imperiets nødvendige møblement”. Da Lord Cromer skulle legitimere britenes overtakelse av Egypt, henviste han blant annet til egyptiske kvinners behov for frigjøring fra sine elendige livsvilkår. Orientalske kvinners nedverdigende posisjon sammenliknet med sine oksidentalske medsøstres har vært et gjennomgangstema i den orientalistiske diskurs. Cromer var med andre ord godt informert om hva som var gyldige ”vitenskaplige” argumenter. Men at politikere innså nytten av orientalske studier beviser selvsagt ikke at de som bedrev disse studiene, gjorde det fordi de ville støtte kolonialisering. Det viktigste spørsmålet blir heller ikke i hvilken grad Said har rett i at også en slik sammenheng eksisterte, men hva man kan lære av den sammenblanding som faktisk forekom. Dette kan sies å være det viktigste som har kommet ut av hele debatten som Orientalismen skapte. Det var også Saids eksplisitte mål med boken. I innledningen understreker han at den viktigste fremtidige oppgaven vil være,

”å sette i gang med studier om nåtidige alternativer til orientalisme, å spørre hvordan man kan studere andre kulturer og folk fra et liberalt, eller ikke undertrykkende og manipulerende, perspektiv. Men da ville man bli nødt til å tenke gjennom hele det komplekse problemet viten og makt”.

Man kan selvsagt med rette innvende mot Said at de kriterier for vitenskapelighet man i dag tar for gitt, ikke eksisterte for eksempel i det 19. århundre. Men Saids poeng er at dette må erkjennes og at man må være seg denne manglende vitenskapeligheten bevisst når man leser forgjengernes tekster om Orienten – som ikke handler om Orienten, men egentlig om Oksidentens forhold til sine ”andre”. Said vil også hevde at orientalistene ikke fulgte med i den generelle metodiske utviklingen; orientalismen var med andre ord preget av en førvitenskapelig tilnærming. Og ikke minst vil han argumentere for at dette fortsatt preger enkelte av dem som forsker på samtidens Midtøsten. Dermed eksisterer det fortsatt en sammenblanding av forskning og politikk og en uklarhet om hva som er forskningens målsetting. Uansett hva man for øvrig mener om Saids egen analyse i Orientalismen, vil de fleste gi ham både rett i dette og en stor del av æren for at disse spørsmålene er kommet i fokus. Kampen mot orientalismens avleggere er da heller ikke over.

ORIENTALISMEKRITIKKEN SOM INSPIRASJONSKILDE

Orientalismen vakte ikke bare raseri som hos Bernhard Lewis, men også sterk entusiasme blant mange som allerede hadde innsett at egne fag både hadde en problematisk fortid og en mer eller mindre problematisk samtid. Den tidligere nevnte professor Stuart Scheer kan tjene som et eksempel. Andre som Lila Abu-Lughod, professor i antropologi ved New York University, har beskrevet antropologers tendens til å fokusere på bestemte temaer, områder og teorier som knapt kan sies å gi dekkende beskrivelser av hva som opptar flertallet av Midtøstens beboere. Det mest prestisjefylte – innen egne akademiske rekker – er ifølge Abu-Lughod å studere spesielle slektskapssystemer blant nomader i grisgrendte strøk av Yemen og Marokko. Denne typen kritikk, inspirert av Orientalismen, har hatt stor betydning for antropologi som fag. Den har inspirert både til en utstrakt metodedebatt og en debatt rundt selve fagets grunnlag: mulighetene til å forstå andre og kunne formidle andres virkelighet. Det asymmetriske maktforholdet mellom forsker og informant er blitt tatt opp til debatt og man har arbeidet med ulike former for tekstlig eksperimentering som bedre kan gi rom for informantenes egne stemmer. 
Orientalismen har likeledes hatt stor innflytelse på så ulike fag som geografi, kunsthistorie og litteraturvitenskap. Den anses som en av de viktigste inspirasjonskildene til postkoloniale studier, og den har også hatt stor innflytelse på kvinnestudier.

POSTKOLONIALE STUDIER

Begrepet postkoloniale studier betegner tverrfaglige studier som fokuserer på imperialismen, de ulike formene for kolonialisme som ble utviklet innenfor imperialistisk ideologi, og den postkoloniale nåtid som ofte beskrives som nykolonialistisk. Teoretiske perspektiver og metoder kan være svært ulike, men feltet knyttes sammen gjennom en felles interesse for imperialismens fortid og nåtid.
Saids innflytelse på denne typen studier er udiskutabel. Robert Young hevder til og med at Orientalismen bidro til å etablere postkoloniale studier som akademisk disiplin. Saids debatt om koblingen mellom akademia, skjønnlitteratur og politikk, og måten han anvender teoretikere som for eksempel Michel Foucault på, introduserte nye teoretiske og metodiske perspektiver. Young legger særlig vekt på betydningen av at Said introduserte begrepet diskurs. Ifølge Young bidro dette til å skape et nytt paradigme for analyse av de imperialistiske ideologiers kulturelle uttrykksformer. Valerie Kennedy legger vekt på at Saids bruk av skjønnlitteratur og reiseskildringer – og deres funksjon i imperialismens tjeneste – skapte nye tilnærmingsmåter til studiet av imperialisme. Hun er også opptatt av Saids idè om forskning i humanismens ånd: forskning skal bidra i verden. I tillegg til Saids fokus på de intellektuelles ansvar mener Kennedy dette har bidratt til at Said har fått en helt spesiell plass innen postkoloniale studier.
Som tidligere nevnt er Orientalismen en teoretisk inkonsistent bok. Både Kennedy og Young hevder nettopp dette er noe av det som har bidratt til dens store innflytelse. Boken bidro med noe helt nytt og den lot samtidig mange problemer forbli uløste –slik at andre fikk mye å arbeide videre med. Ifølge Young kan det synes som om hele feltet av postkoloniale studier har definert seg gjennom kritikker og reformuleringer av Saids bok. Nesten 25 år senere er det fortsatt slik at nykommeres kritikk av Orientalismen synes å fungere som et innvielsesrituale. Saids senere bok Culture and Imperialism (1993) har ironisk nok aldri fått samme betydning som Orientalismen, til tross for at den anses som både teoretisk og metodisk mer konsistent. 
I Culture and Imperialism som Said selv anser som en fortsettelse av Orientalismen, arbeider han videre med analyser av ulike typer litteratur og deres forhold til imperialismen. I denne viser han en økende utålmodighet med Foucaults ahistoriske og apolitiske perspektiver. Said sammenlikner Frantz Fanon og Foucault, og selv om han fortsatt er inspirert av Foucault, synes han å bevege seg mer i retning av Fanons klare opposisjonelle perspektiver. Dette har trolig sammenheng med at Said i perioden etter 1978 har markert et stadig klarere engasjement i konflikten mellom israelerne og palestinerne.

STUDIET AV KVINNER

Det eksisterer intet kjønnsperspektiv i Orientalismen. Det anvendes heller ikke noe klasseperspektiv. Said forholder seg til rase som den viktigste sosiale kategori. I denne sammenheng er det man ser klarest konsekvensene av Saids tendens til å skrive som om ”en orientalist er en orientalist er en orientalist”. Men hans neglisjering av kjønn synes merkelig tatt i betraktning hvor mange kjønnede metaforer man finner i de orientalistiske tekstene han analyserer. I artikkelen Orientalism reconsidered (1986) vedgår Said betydningen av kjønnede perspektiver, men det synes likevel aldri å bli noe sentralt tema i hans tekster. 
Orientens feminine natur var et tilbakevendende begrep i orientalistiske tekster. Orienten ble beskrevet som ulogisk, irrasjonell, emosjonell, sensuell og umoden. Dette er som kjent karakteristika som er blitt anvendt for å beskrive kvinners forskjellighet fra menn. Said oppsummerer Oksidentens forhold til Orienten som både preget av begjær og av frykt. Valerie Kennedy påpeker at dette igjen representerer en parallell til det stereotype mannlige forhold til kvinner.
Den store haremsmyten er et orientalistisk produkt: drømmen om de florkledde deilige kvinnene som bevoktet av svarte evnukker tilbringer dagene i sensuell bedagelighet ventende på sin herre og mester. Gjennom flere hundre år har dette motivet inspirert Oksidentens forfattere, malere, forskere, reisende og politikere. I forhold til denne drømmen ser man klart ambivalensen: Ideen om haremene var både fascinerende og opphissende – og den var skremmende og forferdelig. Haremskvinnene ble oppfattet både som erotiske fristerinner og som undertrykte ofre. Uansett var de i behov av Oksidentens bistand. 
Said diskuterer flere steder dette underlig ambivalente forholdet som orientalister hadde til Orienten og dens kvinner; man ønsket både å erobre og hjelpe. Flaubert beskriver for eksempel sitt eget forhold til den egyptiske kurtisanen Kuchuk Hanem som han fremstiller som typisk orientalsk. Slik Said bemerker var Flaubert ikke bare i en posisjon hvor han kunne dominere Kuchuk Hanem fysisk, men han kunne også dominere henne i den forstand at han kunne snakke på vegne av henne. Kuchuk forblir gjennom det hele stum, det er Flaubert som har makten til å orientalisere henne. Ifølge Said kan denne relasjonen eksemplifisere relasjonen mellom Orienten og Oksidenten.
Slike beskrivelser skapte igjen ideen om orientalsk sex som noe helt spesielt som kunne fascinere og skremme også de som ble konsumenter av orientalistiske tekster og bilder. Av de som selv reiste i orienten var det ifølge Said ”bare de færreste” som ikke benyttet seg av mulighetene til å oppleve orientalsk sex.
Med dette som referanse er det underlig at Said ikke har grepet fatt i kjønnsperspektivet. På den annen side kan man her se i hvilken grad Said implisitt oppfatter alle orientalister som menn. Men rent faktisk var det også en god del kvinner som reiste i Orienten, studerte og skrev. Blant disse finner man kvinner som fullt ut inntok en maskulin posisjon og støttet opp om imperialismens prosjekt (for eksempel Gertrude Bell). Men man finner også kvinner som skrev skarpe kritikker av både imperialisme og patriarkat (for eksempel Annie Besant), og man finner de som inntok mellomposisjoner (for eksempel Mary Kingsley). Kvinner som skrev om Orienten inntok mange ulike posisjoner, men det synes lite trolig at ”bare de færreste av dem” avstod fra orientalsk sex.
Hva Said ikke selv så i sin egen tekst er det imidlertid mange andre forskere som har gjort. Haremsmyten er blitt dekonstruert gjennom historiske studier, som har vist at haremene var ganske annerledes trivielle institusjoner enn det de fleste tidligere ”beskrivelser” antyder. Orientalismekritikken bidro også til en faglig selvransakelse som fikk viktige konsekvenser for samtidsstudier av kjønnsrelasjoner i Midtøsten. Inntil slutten av 1970-tallet hadde kjønnsforskningen vært fokusert rundt studier av kvinneundertrykkelse. Inspirert av den vestlige kvinnebevegelsens tese om et universelt patriarkat arbeidet mange lenge ut fra en implisitt idè om at hvis vestlige kvinner var undertrykt, måtte ikke-vestlige kvinner være enda mer undertrykt. Men da dette ble anerkjent som en del av arven fra orientalismen, ble dette perspektivet forlatt, og man arbeidet i stedet med å finne teoretiske og metodiske perspektiver som var egnet til å gripe fatt i kvinnenes egne erfaringer og den mening de selv tilskrev dem. Tendensen til ukritisk å anvende egne begreper og teorier utviklet i en helt annen kontekst, og tendensen til å gjennomføre sveipende generaliseringer ble forlatt, og man utviklet i stedet langt mer varsomme arbeidsformer. Det asymmetriske forholdet mellom forsker og informant ble også gjenstand for oppmerksomhet, og mange begynte å eksperimentere med ulike formidlingsteknikker for bedre å ivareta informantenes verdighet som subjekter. 
Nettopp fordi kjønnsperspektivet er fremtredende i orientalistiske tekster og fordi det har blitt anvendt politisk av kolonimaktene, er temaet kjønn blitt et svært sensitivt tema – for eksempel i Midtøsten. Man finner akademikere som i likhet med Said, har opponert mot de tidligere beskrivelsene av sitt eget folk, og som har skapt sine egne beskrivelser innenfor den sjangeren Clifford har betegnet som ”writing back”. Men man finner også politiske og / eller religiøse aktivister som med samme utgangspunkt har skapt en annen sjanger som den syriske filosofen Sadiq al-Azm betegner som omvendt orientalisme. Dette innebærer at man egentlig aksepterer orientalismens utgangspunkt om en iboende hierarkisk forskjell mellom Orienten og Oksidenten, men man snur denne rundt til egen fordel. I forhold til kjønnsbeskrivelser er det ikke lenger orientalske kvinner det er synd på, men de oksidentalske. Bidragsyterne innen denne diskursen anvender ikke begrepene orientalsk eller oksidentalsk, men for eksempel islamsk / arabisk og vestlig. Dikotomiseringen og meningsinnholdet blir imidlertid det samme – bare omvendt: den islamske verden er den sivilisatoriske topp og den vestlige verden beskrives som degenerert. 
Denne typen motstand har også bidratt til en bevisstgjøring av forskere – uansett nasjonalitet – om at man skriver innenfor et felt hvor alle tekster kan både brukes og misbrukes politisk. Dette har igjen bekreftet behovet for varsomhet.

RESIRKULERT ORIENTALISME

Edward Said hevder at sentrale trekk ved orientalismen fortsatt resirkuleres – spesielt i forhold til beskrivelser av muslimene og / eller araberne. Til tross for at dette ikke synes å dominere akademia i dag, er det innlysende at Said peker på noe viktig. I vestlige medier, i populærlitteratur og blant enkelte forskere produseres det fortsatt beskrivelser og analyser som kan assosieres med orientalisme. 
Etter at Berlinmuren falt og den kalde krigen var forbi synes muslimene igjen å bli plassert i rollen som fiende. Tidligere generalsekretær i NATO, Willy Claes, definerte offentlig islam som Vestens verste fiende. Dette ble fulgt opp av Samuel Huntington, professor og direktør ved John M. Olin-instituttet for strategiske studier ved Harvard-universitetet. Som et resultat av et forskningsprosjekt  om dagens endrede sikkerhetsbetingelser, publiserte han i 1993 artikkelen The Clash of Civilizations. Her hevder Huntington at et fløyelsteppe har erstattet jernteppet. Det innebærer at det ikke lenger er ideologiske og økonomiske motsetninger som potensielt kan føre til konflikter, men kulturelle og religiøse. Han forkaster ideen om de tre verdener (Vesten, Østblokken og Tredje verden) som passè og argumenterer for et paradigme hvor sivilisasjoner utgjør de sentrale globale enhetene. Begrepet sivilisasjon definerer Huntington ut fra objektive elementer (språk, historie, religion, skikker og institusjoner) og subjektive elementer (folks selvidentifikasjon). Syv eller åtte sivilisasjoner identifiseres: vestlig, konfusiansk, japansk, hinduisk, islamsk, slavisk-ortodoks, latinsk, amerikansk og kanskje afrikansk. Mellom disse kan det identifiseres såkalte ”fault lines”, hvor forskjellene kan føre til konflikter og eventuelt til en 3. verdenskrig. Ifølge Huntington er det å identifisere seg med egen sivilisasjon det viktigste grunnlaget for menneskers identitet, men under den kalde krigen var denne identifikasjonen sovende. Huntington utpeker særlig den islamske sivilisasjonen som en trussel, og han understreker behovet for at USA opprettholder militær overlegenhet for slik å bevare sin politiske, økonomiske og kulturelle dominans.
Det er sjelden man finner forskere som så eksplisitt anvender forskning for å styrke sin egen nasjons hegemoni. Men det mest bemerkelsesverdige er hvilken innflytelse denne artikkelen har fått; det refereres til den kontinuerlig, og det synes som om mange mener at den virkelig har gitt nye perspektiver på vår egen samtid. Analysen representerer imidlertid en slående parallell til orientalismen: Verdens befolkning kategoriseres ut fra en idè om iboende forskjeller; alle medlemmer av den samme kategori fremstilles som like og med felles interesser, og det argumenteres for en hierarkisk inndeling som et ideal. Kort oppsummert, en muslim er en muslim er en muslim - og det er best om amerikanerne opprettholder den orden som best gagner USAs interesser. 
Det bør være unødvendig å forklare nærmere hvorfor Edward Said ikke er spesielt begeistret for Samuel Huntington, hvis arbeid han har beskrevet som ”uhyrlige fiksjoner”.

MUSLIMENE – DE NYE FIENDENE? 

Tendensen til å konstruere et fiendebilde av islam og av muslimene gjør seg også gjeldende i Norge, om enn på en litt annen måte. I forbindelse med Gulf-krigen ble det igjen og igjen snakket om trusselen fra de muslimske masser. Antikvariske begreper som orientalsk despoti ble resirkulert, og det ble skapt en ny fryktsom interesse for muslimene som hyppig beskrives som ”styrt av islam” og derfor fremstår som annerledes og truende. 
Analyserer man den norske innvandrerdiskursen utifra Saids perspektiver vil man finne mange rester av orientalisme: muslimenes negative forskjellighet fra etniske nordmenn blir stadig fremhevet: De fremstilles som innbyrdes like og som preget av noe forgangent – de er ikke like moderne som nordmenn, de har noe å lære av nordmenn, og det er godt for dem – særlig for kvinnene – at de har kommet til Norge, selv om de representerer et problem for ”oss”. Formuleringer som ”på grunn av islam” eller ”fordi islam sier det” impliserer en idè om muslimene som en type religiøse roboter, vesensforskjellige ”fra oss selv”. Det er også viktig å merke seg at disse formuleringene nærmest utelukkende anvendes for å forklare handlinger som den norske majoriteten oppfatter som negative. En muslim utfører med andre ord moralsk forkastelige handlinger på grunn av islam – aldri det motsatte. 
I den norske diskursen om muslimene utgjør kjønn en helt sentral ingrediens. Mye av det muslimer hevdes å gjøre ”på grunn av islam” synes å dreie seg om negative handlinger muslimske menn foretar overfor muslimske kvinner: De nektes å lære norsk, studere og søke lønnsarbeid, unge jenter nektes å delta i ”vanlig norsk ungdomsliv”, de tvinges til å anvende slør, de tvangsgiftes og de mishandles. Dette synes igjen å bidra til en dikotomisering mellom etnisk norske kvinner som fremstilles som frigjorte og likestilte, og muslimske kvinner som fremstilles som undertrykte. Den naturlige konklusjonen blir derfor at muslimske kvinner har behov for bistand slik at også de kan få et bedre liv. Den norsk filosofen Nina Karin Monsen har til og med hevdet offentlig at muslimske kvinner i egne land lever under forhold som gjør at de i prinsippet burde ha rett til asyl på humanitært grunnlag. I situasjoner hvor muslimske kvinner har kastet seg inn i den offentlige debatten for å nyansere fremstillingen av dem selv som lidende ofre, har enkelte opplevd å få sine synspunkter diskutert som bevis for at også de er hjernevasket. Muslimske kvinner med tragiske erfaringer som offentlig forteller om disse, hylles og beskrives da ofte som norske i motsetning til foreldre eller ektefelle som forblir muslimer. Med andre ord kan det synes som om muslimske kvinners mulighet til å oppnå en offentlig stemme er avhengig av at de erklærer seg som offer og implisitt bekrefter den dominerende dikotomiseringen mellom de frie og de ufrie.
Denne formen for resirkulert orientalisme reproduseres i media og i en type populærlitteratur som kan beskrives som ”bak-sløret-litteratur”. Denne typen bøker – ofte skrevet av journalister eller mer eller mindre tilfeldig reisende - fremstilles generelt som om de representerer noe helt nytt. Forfatteren har helt unikt kommet inn i den såkalt hemmelige verden bak sløret og like unikt oppnådd kontakt og tillit blant kvinnene og kan derfor på deres vegne formidle den ”rystende sannheten”. Til tross for at akkurat det samme har vært skrevet og sagt gjennom flere hundre år synes det fortsatt å bli oppfattet som både nytt, fascinerende og skremmende. 
I forhold til reproduksjonen av islam som fiendebilde inngår kjønn på denne måten igjen som en viktig ingrediens. Det er kjønnsrelasjonene blant ”muslimene” som mer enn noe annet anvendes som bevis for deres tilbakeståenhet, og som forklaring på hvorfor de utgjør en trussel mot ”den frie og likestilte del av verden”.

EDWARD SAID – EN INTELLEKTUELL I VERDEN

På Edward Saids kontor henger det en plakat som sier ”Don’t say ’I didn’t know’”. Det synes å være typisk for denne mannen som har viet det meste av sitt liv til å avsløre maktens myter og kjempe – med ordet som våpen – for en mer rettferdig verden. Said lider i dag av uhelbredelig leukemi, men det forhindrer ham bare periodevis fra å skrive – og kjempe videre. Hans kommentarer publiseres i aviser over hele verden, og han er en av få som kan beskrives som en globalt omdiskutert intellektuell. Said er heller ikke misfornøyd med å være omstridt. I boken Den intellektuelles ansvar (1996) definerer han nettopp den intellektuelles rolle som opposisjonell:

”Det er opposisjonens ånd som griper meg, ikke tilpasningens; for det intellektuelle livets romantikk, interesse og utfordring ligger i dissens mot status quo på en tid da det virker som om kampen for underrepresenterte og handikappede grupper går altfor mye i disse gruppenes disfavør” (s.16).

En intellektuell må søke det Foucault har kalt nådeløs lærdom, det vil si den glemte eller undertrykte kunnskap, og formidle denne videre til offentligheten selv når den egentlig ikke ønsker å vite. For det er ikke den intellektuelles oppgave å få tilhørerne til å føle seg vel. ”Hele poenget er å sette tilhørerne i forlegenhet, å motsi dem og kanskje til og med være ubehagelig". Said skriver:

”I bunn og grunn er den intellektuelle, slik jeg forstår ordet, verken en fredsskaper eller en som skaper enstemmighet, men en person som satser hele seg selv på sin kritiske sans, på sin uvilje mot å godta lettvinte formler, ferdiglagde klisjeer eller de glatte, alltid like ubehjelpelige stadfestelsene av det de mektige eller konvensjonelle har å si og av det de gjør. Ikke bare passiv uvilje, men aktiv vilje til å si det offentlig”.

For Said hører den intellektuelle hjemme på samme side som de svake og dem som ikke er representert. På vegne av de svake skal man kjempe mot urettferdige makthavere. Man skal være konstant årvåken og kritisk, men man skal ikke la seg vikle inn i partipolitikk eller i dagliglivets splittelser og strid. Intellektuelle skal både være i verden i sin tid og samtidig forholde seg til faste prinsipper og de lange tidslinjer. Det er derfor viktig å forbli uavhengig og unngå å bli hva Said kaller en profesjonell intellektuell. Det vil si en intellektuell som i kraft av sin spesialitet blir en ekspert som selger sine tjenester. Opp mot dette stiller Said ideen om den intellektuelle som amatør. Det er ikke bare i kraft av sin egen snevre spesialitet man skal virke, men det er ut i fra en kontinuerlig kritisk og prinsipiell tenkning i forhold til samtidens viktige temaer. Said skriver om det han kaller amatørholdningen:

”ønsket om ikke å la seg bevege av fortjeneste eller belønning, men av kjærlighet til og uslukkelig interesse for et større bilde, for det å trekke forbindelser mellom de forskjellige grenser og sperringer, viljen til å nekte å la seg binde til en eller annen spesialitet, viljen til å bry seg om ideer og verdier tross de yrkesmessige begrensninger”.

Hele boken Den intellektuelles ansvar kan ses som Saids personlige manifest. Han diskuterer en rekke forskjellige forfattere som på ulike vis har tolket den intellektuelles rolle, og gjennom dette kommer Saids egen livsholdning frem. Han forkaster både beboere av intellektuelle elfenbenstårn, profesjonelle eksperter, kyniske nihilister og postmoderne teoretikere som mister sin handlingsevne fordi virkeligheten ikke lenger er virkelig for dem. Said som i Orientalismen selv diskuterer om sanne representasjoner faktisk er mulig, er i denne sammenheng annerledes overbevist om at noe faktisk er sannere enn noe annet. Said henviser også til menneskerettighetene og hevder at det er de intellektuelles oppgave å kreve universell respekt for disse. Den relativismen han i andre sammenhenger kan gi sin tilslutning ses med andre ord som mindre viktig enn det å ta aktivt ansvar i verden. Saids prosjekt blir dermed preget av inkonsistens, men dette synes for ham å være av mindre betydning enn hans intense vilje til å bidra i verden. Han har da også beskrevet den intellektuelles kall som ”en evigvarende anstrengelse som i selve sitt vesen er uavsluttet og nødvendigvis ufullkommen”. 
Saids publikasjonsliste er enorm, og tematisk spenner han svært vidt, men kanskje er det nettopp hans vilje til å anstrenge seg – intellektuelt og moralsk – som har bidratt til å gi ham den posisjon han har i dag. Slik har også Edward Said blitt en mann som har evnet å formulere nye typer spørsmål som igjen har flyttet faglige grenser.  Hans viktigste bok: Orientalismen, kan ganske enkelt oppsummeres som grensesprengende.